Вести
Спорт
Селебрити
Лајфстајл
Дискусије
Кувар
Огласи
Дискусије
:
Брак и породица
+0 / -0
0
Smrt deteta
nastasjak
16. март 2013. у 01.53
Izgubila sam devojcicu od 7 godina nakon teske i mucne borbe sa tumorom mozga. Ništa bez nje nema vise smisla. Ono sto je imalo, izgubilo se, novo ne dolazi. Ljubav njena, nasa sreća moja i njena, nasi osmesi. Kud sa sobom ako neko zna neka kaže, a uteha ne postoji.
+3 / -0
+3
Oberstaatsanwalt
16. март 2013. у 05.32
Jedina utjeha za koju sam ikad čuo, je napisao Dostojevski, da djeca koja mala umru, postaju andjeli.
KO zna zašto se to sve desava ...
+0 / -0
0
CPHA
(Istina i pravda na nasoj su st)
16. март 2013. у 06.10
Жао ми је због твог губитка. :-(
То је највећи страх и највећа туга која постоји у овоземаљском животу за једног родитеља.
Природно је да сви очекујемо како ћемо гледати нашу дјецу како расту, како живе.
Она је сада анђео и даље је уз тебе, не очајавај мајко, молим те.
Чувај њене поједине стварчице, ситнице, успомене али не претјеруј ни у томе. То ће ти много значити јер ми људи не можемо одбацити ни материјално тако лако.
Ако имаш могућности рађај.
С вјером.
+0 / -0
0
elektra4-
16. март 2013. у 07.14
Ajme, zastala mi je knedla kada sam ovo procitala i suze dosle na oci. I ja slično gledam na svoje da ako njih nema nema ni mene a to je opsesija.
Mnoge žene su nasle utehu pomazuci drugoj deci, neke čak otputovale u afriku i tamo pomazu sirotinji.
Želim ti sve najbolje i da smognes snage za dalje.
+0 / -0
0
nastasjak
16. март 2013. у 08.27
To je osim psihicke, veoma jaka i fizicka bol. Pece nešto po tijelu, u grudima. Žive rane u šta god pogledam. Njene male papuce, cetkica za zube, kolekcija konjica slikovnica i casopisa. Bojice koje je cekaju i skolska torba. Brat koji je ostao bez sestre, a kojeg je ona obozavala. Moja najbolja drugarica. Voljena, znala je da voli. I bila je ponosna i dostojanstvena u svojoj bolesti.
+0 / -0
0
elektra4-
16. март 2013. у 08.57
Koliko dugo je prošlo od toga? S vremenom bi bol trebala da se povlaci, barem fizicka bol. Sve to šta opisujes jako mi je poznato po jednoj drugoj ženi, jako pripazi jer takva strasna bol razara tvoj orgsnizam i ti imaš velike sanse da se razbolis. Oni koji vide auru-taj energetski omotac oko našeg tela kažu da tačno tako to vide.
To šta imaš sina je u ovoj jako teskoj situaciji dobro jer će te on i izvici. Kao i svaka majka izborices se za sebe i njega jer znaš i sama ako tebe nema ko će njemu u zivotu da dadne pravi savet, odgovor na sva pitanja. Taman da lezis u krevetu 24 sata opet ćeš da ga posavetujes da ne ode na krivi put i vredis i takva vise od nekog laznog prijatelja ili krive rodbine.
Dok je stanje tako teško kod tebe popij koju tabletu za smirenje jer ona opusta organizam, opusta taj pritisak na organizam od kojeg možeš da se razbolis. I obavezno popije pre spavanja jer organizam u snu skuplja energiju za naredni dan a bez toga ne možeš.
+0 / -1
-1
Oberstaatsanwalt
16. март 2013. у 09.17
Ma daj, to nije opasno sa razboljavanjem, oslabi imuni sistem i dobijes gripu i prođe poslije tri sedmice, s tim sto imaš krizu tri dana, kod mene je tako ako me cura ostavi, i onda je gotovo, mislim da to nije strasno.
Ali mislim da tu nema recepta, treba trpiti, i pokusati da se spasi što se spasiti može, malo citati knjige ili traziti u umjestonsti odvlacenje, je jedna mogućnost.
+0 / -0
0
Oberstaatsanwalt
16. март 2013. у 09.20
ma te tablete i sve to, ja ne vjerujem u to, jedino ako ne može da se spava ili ako se budi navece sa velikim bolom, onda se trebaju piti tabelte, a dotad se sve može imunim sistemom odbraniti.
+0 / -0
0
kriska
(Kakve su ti misli, takav ti je)
16. март 2013. у 09.37
Tuga neopisiva! Dušica malena, neka joj je laka zemlja.
Ne mogu ni da zamislim tvoju bol Nastasjak.
Mojoj drugarici su pre nekoliko godina u saobracajnoj nesreci poginuli muž i oboje dece. Tragedija strasna!
Nema tu utehe.
Nastasjak, ne znam šta bih ti rekla, da bar malo ublazim tvoju patnju.
Imaš još jedno dete, motiv da budes jaka i da imaš volju za zivotom.
Znam da ništa ne može da zameni prazninu i tugu u tvom srcu.
Grlim te Nastasjak, iako te ne poznajem duboko saosecam sa tvojim bolom i tugom.
+0 / -0
0
Gala06
(......)
16. март 2013. у 11.23
Jako mi je zao. :(( Ja verujem da je ona sada kod Boga, na lepsem i boljem mestu.
+0 / -0
0
nastasjak
16. март 2013. у 11.43
To je jedna mala dusa bila, vesela, razdragana. Danas je mjesec dana kako je vise nema. Još taj dan citala sam joj hranila je, pitala sam jesam li joj ruzna jer nisam bila sređena kao sto na voli..Odmahnula je glavom da nisam i zagrlila me.Pitanje da li me vidjela. Bila je jako ponosna. Zaspala je tu noć,vise se nije probudila. Bolest je bila agonija koju smo prošli 5 operacija u 7.5 mjeseci. I ne mislim da me je Bog dragi kaznio samo tako silno mi nedostaje to nema veze ni sa njezinim bratom ni tatom ni bilo koga koga imam. Njen zivot niko i ništa ne može zamijeniti...
+0 / -0
0
slatkoodsljiva
(glumica)
16. март 2013. у 13.46
Nedo Bog nikome da tu bol dozivi:(
+1 / -0
+1
PustaZelja
(i posle mene - ja)
16. март 2013. у 14.44
Draga nastasjak,
Primi moje saucesce. Tvoju agoniju naslucujem jer sam jedne prilike sanjala da mi se utopila cerka. A covjek kad sanja, obično nije svjestan da sanja već sve dozivljava kao i na javi. Ja sam u tom snu takvu agoniju osjetila, koje je rijecima neopisiva. To je velika i preteska bol, kada roditelj izgubi dijete. Praznina u dusi zauvijek ostaje koju ništa popuniti ne može.
Drago mi je da vidim da u svemu ovome nisi izgubila vjeru - to je vrlo bitno i svakako će ti pomoći da se nosis sa svojom tugom. I sama znaš da imaš još jedno zivo biće za koje si ti odgovorna, i moras da budes jaka najviše zbog svog drugog djeteta.
Ako ikako možeš, pokusaj da zauzems stav da se sada barem više ne muci, da je ništa ne boli, da ne mora da prolazi golgotu...vjeruj da je srećna i voljena i znaj da će doći dan kada ćete opet biti zajedno.
Tebi i tvojoj porodici želim sve najbolje.
+0 / -0
0
PljucPljuc
(Pred ulazom misli na izlaz.:)))
16. март 2013. у 14.57
Izgubila sam devojcicu od 7 godina nakon teske i mucne borbe sa tumorom mozga. Ništa bez nje nema vise smisla. Ono sto je imalo, izgubilo se, novo ne dolazi. Ljubav njena, nasa sreća moja i njena, nasi osmesi. Kud sa sobom ako neko zna neka kaže, a uteha ne postoji.
----------------------
Zao mi je:(
šta mogu reci jest da se nalazish u prvoj fazi posle gubitka i iskreno mislim da treba da porazgovarash s nekim ko nije vezan u tvoj gubitak i ko se sa tim bavi struchno.
moja rodica je izgubila dijete mala je tada imala 11 godina takođe obolila, rodica mi je tad prichala da je cherku na ledjima nosila u shkolu jer je volela da uchi i dan danas na zidu u celofan upoakovan njena shkolska torba, ona je tada imala dvoje mladje djece i muzha cijela ta drama se sruchila na cijelu porodicu kolko god je njih bolelo kao roditelje toliko su i djeca patila za sestrom. Uglavnom je tad sva rodbina po najvishe njene sestre uskochile, brinuli o djeci i svakodnevnici
od tada je proshlo 15 godina rodica je izgubila sjaj iz ochi i ostarila je ali joj se vratio osmeh prati djecu i kad se svi iskupimo tachno po njoj vidim kad savije pogled i tachno znam gde su joj otishle misli ali se ubrzo vrati iz tog razmishljanja.
ona je nauchila da zhivi sa tim, nauchit ćeš i ti. o tabletama mislim sve najgore naročhito u takvoj zivotnoj drami jer smatram da suze chiste dusu ...
+0 / -0
0
polako_bolan
16. март 2013. у 14.59
Dugo nisam otvarao temu, osjetio sam da je mnogo tuzna
Nadjoh snage da je otvorim, i nemam ni jednog savjeta koji bi ublazio tvoju bol:(
Tuzno, ochi su mi pune suza. Imam cetvoro djece, ne znam kako bih podnio takvu tragediju
Oprosti, krenule su muske suze dok ti pišem ove redove
+0 / -0
0
velika-mala
(...)
16. март 2013. у 14.59
Taj bol kroz koj ti na zalost prolazis je najveci ljudski bol i svim kulturama i svim generacijama.
Neprirodno je sahraniti dete.
Bol ta ne prolazi, naviknemo se da živimo sa bolom. A zaljenje i bol daolaze i odlazi kao talasi, ima dana kada ćeš da budes bolje, ima dana kada ćeš da budes dobro, ima dana kada ćeš da mislis da ne možeš da izdzis.
A, hoćeš. Jer imaš još motiva zašto ćeš. Prvo, i najvaznije zbog tvog decaka, treba mu mama jer je mali, a onda jer mu trebaš da mu pomognes da se i on bori sa svojim bolom, jer je i on izgubio mnogo. A, onda trebaš da budes dobro iz zbog uspomene na svoje dete jer kada vise nekoga nema, onda treba da negujemo uspomenu na njih. A, i ona bi zelala da si dobro i da je njen brat dobro... A, onda trebaš i zbog sebe, jer je zivot jak, ne znam da i imaš i kakav to je muž, jer onda i njemu trebaš...
I nije živeti sa takvim gubitkom nimalo lako, bas nimalo, ali nekako mora i treba da se ide dalje.
Za sada je još rano, ali naći ćeš neke utehe i sitacije i ljude (naravno, posle tvoga sina i tvoje porodice) koje će ti na trenutke odvaciti paznju i na trenutke smanjivati bol...
Nećeš da se razbolis, naravno da nećeš. Jer jednostavno, to i ne ide tako sa bolescu, i jer imaš motiv da budes dobro zbog tog malise koji veruj i vise pati nego sto pokazuje.A, deca često prenose bol odraslih na sebe, pa će mu biti još teze.
Zao nam je svima, i nema racionalnog objašnjenja i nema ni neracionalnog - zašto , i zašto bas ona. Jednostavno nije fer, i nije prirodno.
Zalim sa tobom i zalim za malom devojcicom. To je ona, u tovm srcu i svakoj tvojoj misli.
Želim ti snage i zdravlja i dobro i tebi tvojima.
+0 / -0
0
Zmija
(???)
16. март 2013. у 17.01
Primi moje saucesce. Samo mogu da zamislim koji je to bol i koja tuga. Suze ne mogu da zaustavim dok čitam sve ovo. Daj sebi vremene i budi jaka. „Imaš još jedno dete, motiv da budes jaka i da imaš volju za zivotom.” Posveti paznju njemu jer i za njega je ovo bolno. I kao sto je navedeno ranije, znaj da sad taj andjeo mali nije vise u muci ni u bolu. Moje su misli sa vama. Imam dvoje dece, i nedaj bog nikome tako nešto.
+2 / -0
+2
polako_bolan
16. март 2013. у 17.34
Pokusaj da sakrijes bol, za ljubav drugom djetetu
Znam da je nemoguće, ali pokusaj
Previse se ocekuje od tebe, snagu za ljubav prema sinu:)
+0 / -0
0
curice
(trazim informacije)
16. март 2013. у 17.51
Jao nastasja,
ja imam dosta godina i svasta sam preturila u zivotu i vrlo rijetko placem, vjeruj mi, ali sa ovim tvojim postom samo su mi suze grunule i već pola sata placem za tvojim djetetom.
Valjda zbog toga što se u ovo malo rijeci koje si napisala toliko osjeca tvoja bol, ali i tvoja razumnost, da to sve zajedno prosto boli.
Valjda i zbog toga sto sam i sama provela puno vremena na djecijoj neurologiji i sazivjela se sa majkama koje su prolazile to što i ti.
Moja kcerka ima komplikovane epilepticke napade i kada je imala 4 godine upala je u čitavu seriju istih, te su je jedne noćiprimili u bolnicu sa minimalnim sansama za zivot.
I danas pamtim taj osjecaj, tu fizicku bol koju ti opisujes, kada ti srce stoji u ustima dok sa svakim izdahom ispustas i dusu. Strasno.
Nemam ništa pametno da ti kažem. Ja mislim da se covjek od toge ne oporavi, da uvijek ostane praznina, rupa, i da si na neki način vjeciti invalid koji se samo nauci zivjeti sa svojim nedostatkom.
Vjeruj da će zivot donijeti bolje dane i radosti, djecak će da raste, pokusajte sacuvati vjeru o odmakni se od ljudi koji ti govore da te Bog kaznjava. Bog nikoga ne kaznjava gubitkom djece, a ovo iskustvo će i tebe možda odvesti na neke nove puteve i dovesti neke nove ljude koji će te obogatiti, a koje drugacije ne bi srela.
Iskoristi ovih 40 dana, dok je dusa tvoje djevojcice još uvijek među nama, da kažeš ono sto želiš, da se na neki način oprostis. To bi trebalo donijeti olaksanje.
Ukoliko vjera ima mjesto u tvom zivotu, i ukoliko želiš, napisi mi ime tvoje djevojcice. Ja se trenutno nalazim u Jerusalimu, na Hristovom grobu, i biće mi zadovoljstvo da ostavim prilog i njeno ime da ga pominju na sluzbama.
Svako ti dobro od Gospoda želim, i tebi i tvojoj porodici.
Ostani jaka.
+0 / -0
0
blueflower
(Accounting)
16. март 2013. у 17.58
nastasjak
Primi moje sauceshce I ako te ne poznajem, to što ti se desilo je velika tragedija...moras dalje da živis za ostatak svoje familije, sada je najgore, a covek nikada ne preboli ali se navikne na bol, dio tebe je otislo sa tvojom devojcicom, ali moras dalje, mojoj bliskoj prijateljici se desila slična sudbina, njena mama je izgubila najmladje dete I muza u jednom danu, tragedija, sada je ta žena baka , ima unucad I živi za svog unuka, želim ti dobro...
Poz
+0 / -0
0
baxuz
(φεμμινα™)
16. март 2013. у 18.35
Šta reci a ne zaplakati...tuga...
+0 / -0
0
tajka
(trener)
16. март 2013. у 21.16
Procitao sam pa se zamislio
preturam po glavi da nadje reci utehe i ohrabrenja
odem na drugu diskusiju pa se vratim
mislio sam neću zaplakati ali...
eto kao i Svaba
placem
visa sila ili sudbina kako to surovo zovu.
Šta je tu je, u drugu se kozu ne može.
Nastavi da živis sa uverenjem da ona vise nema bola i da je sa andjelima.
+3 / -0
+3
temudjin
(osvajac)
16. март 2013. у 22.35
Primi moje saucesce.
Lično,...ja verujem da su te duse koje odu tako mlade najcistije među ljudima. Duboko Verujem da im je ta rana smrt i kratak zivot na Zemlji i pre rođenja misija, koju druge duse nemaju hrabrosti da izvrse.
Ako se kaže da je Isus Hrist nevin razapet, ubijen za oprost naših grehova i ZA SPAS LJUDI,..verujem da i te nevine duže održavaju svojom zetvom ovaj Svet i ovu planetu da se još jednom okrene.
Jedino u tome vidim smisao da nevino dete umre i da ga Bog uzme.
A šta reci za roditelja...
Roditelju je to mala uteha
Ne znam,...tu bol ne mogu da shvatim i da pojmim. Ne daj Boze i sacuvaj nas isusenja...pogotovo takvih
Mislim da je to nešto sto ostavlja do kraja zivota prazninu i nedostatak kod roditelja,..
Ako je ikako moguće možda bi rođenje drugog deteta ispunilo donekle tu prazninu i ponovo donelo nešto svetlosti u vas zivot.
Smatram da jedino ljubav i novi zivot posle takvih stvari može do neke zdrave mere da unese opet radost u vasa srca i bar nešto popuni tu prazninu.
+0 / -0
0
masha_mali
(svastanesto)
16. март 2013. у 23.20
Nocna mora svakog roditelja. Primi moje saucesce.
+0 / -0
0
hummingbird
16. март 2013. у 23.21
nastasjak,moje najiskrenije saucesce,veoma dobro mi je poznato kako se osecas ali šta reci,bol koju osecas neće nikada proćinavikuces se živeti bez njetvoje lepotice jer imaš i drugo dete koje te treba i moras smoci snage i njemu da se posvetis.Ja sam moju devojcicu izgubila pre 32 god,bilo joj je 19 meseci,prava,zdrava, platila je grešku lekara i posle toliko vremena nikada nisam prebolela niti ću ikada,svoju bol ću poneti sa sobom na onaj svet u nadi se da ću je tamo negde iza oblaka opet naći,zagrliti je i priviti na svoje grudi,da ću opet ostetiti njene male nezne rucice u svojima i da se nikada vise nećemo rastaviti. Ne razmišljajuci da me njen brat takođe treba u toj boli pokusala sam samoubistvo i bas on me je svojim glasicem sa svojih 4 i po god tada,trgao iz agonije,tada sam prelomila u sebi,potražila pomoć strucnog lica jer nisam bila dovoljno jaka da se izborim sa gubitkom svoje lepotice,povratila sam se,brinula o svom sinu,kasnije rodila još jednog ali njeno mesto u srcu je ostalo zauvek samo njeno...bol ne jenjava samo sam je naucila kontrolisati,naucila sam kontrolisati sebe,međutim i sada,posle toliko godina jako često zaplacem za mojom ljubavi-uvek je tu..sa mnom..u mislima,u srcu...budi jaka.
+0 / -0
0
Oberstaatsanwalt
17. март 2013. у 06.01
Mislim da ljudski zivoti, kao i smrt nemaju nekoga smisla, ili u najmanju ruku covjek ne može da ih dokuci, ali ta bol je nešto sto je samo ljudski, sto i Bog ne razumije, nešto sto samo tebi ostaju. Tako sam i prije razmišljao, i onda sam nasao kod Mese S. jedan takav citat, i mislim da je to tako za sve ljude.
A ljudi se poslije toga promijene, neko postaje agresivan, drugi se povlace u sebe. Trebaš pokusati da ocuvas sebe, i kad imaš drugo dijete, to ti može uspjeti. Moraces se puno boriti. I naravno da će bol jenjavati. Vrijeme lijeci sve. Nećeš zaboraviti, ali bol će vremenom biti znatno manja.
+0 / -0
0
nastasjak
17. март 2013. у 06.16
Dragi moji. Sve vise cutim u sebi, o sebi. Razmišljam da bol ima neki proces, silazne i uzlazne linije, koje ja upravo prolazim. Poslije nekoliko dana od sprovoda, pospremala sam stan u kojem nisam bila mjesecima, tražila novi krevet u kojem Milica nije bila bolesna, poredala njene male stvari tamo gdje treba.. Nisam od njene sobe pravila muzej, čak sam donijela dasku za peglanje da tu u miru nešto uradim, a da su njene stvari tu. Nazvala na posao da ću se vratiti. Tada je agonija pocela. Kad sam se prvi put vratila u sobu gdje je umrla, gdje smo proveli noćii dane, i legla na bas taj krevet, vise nisam zeljela da ustanem. Ja još uvijek ustanem da spremim sinu neko jelo da složim njegovu odjecu, ali iz svoje sobe veoma rijetko i malo izlazim. Snaga koju sam imala, nestaje. Topi se, ja to osjetim. Još bih ponesto uradila. Odvela sina u zoo vrt na kolace učinila nešto više za njega. Ali u tom trenutku njen osmijeh me presijece kao kais, kako bi se samo ona radovala tome. U junu još penjala se na drvece i male kuce. Bila neustrasiva, radosna, a ipak tako topla. Nikada se nijedno dijete nije pozalilo na nju. Imala je svoj stav, koji je nekad krila. Kao o svom ocu na primjer. Voljela ga je, ali nije odobravala njegovo ponasanje. Ja sam ga branila, nisam htjela da zna ono sto sa 7 godina ne treba da zna. Porodica nam je duboko, čini mi se zauvijek osknavljena. Između mene i njega ogromna provalija. O njoj ne govorimo. Kako da mu kažem da je volim, kad me gusi ta recenica da je izgovorim. Zato cutim, i cekam poneke prijatelje da mi nešto lijepo jave. Da se rodila neka bebica, da su kupili stan. Ne mogu da se tjesim tudjom nesrecom. Znam da mogu tugovati i radovati se u isto vrijeme. U ovom sunacanom nedeljnom danu, svasta bih još učinila. Da idemo u park, da skacemo do besvijesti, da nemamo rucak. Da se posvadjaju ko će se prvi kupati i ko ima bolje siljilo za olovke. Da upoređuju svoje sveske ko ima ljepsi rukopis. Jedno treci, i ona drugi, nezapočeti razred. Ostala je stranica pisana 13.06.2012. gdje piše. Zavrsili smo prvi razred. Bilo nam je lijepo. Naucili smo citati i pisati. Vidimo se u drugom razredu.
Dobila je svoju prvu djacku knizicu poslije nekoliko dana, i sve poslije, neka ostane tamo gdje jeste.
U nekom od zadnjih dana kad vise nismo izlazili iz kuce, kad je povracala do krvi, imala epi napade, slabo govorila i jedva hodala, bila sam u apoteci. Stajala u redu pribrana, razmišljam šta sad, i šta dalje da učinim. Koja mi je zemlja još ostala da nisam probala. Da imamo još vremana da joj pomognemo, da će sigurno biti bolje u danima koji dolaze, da bolest bas nije tako uznapredovala, nego nosi svoje slabosti.. Ispred sebe gledam dvije majke, i slusam. Jedna kaže muž mi je prehladjen ja sam prehladjena, i djeca su mi prehladjena danima. Da se ubijes. Druga kaže. Jeste stvarno tako, da se ubijes..
+0 / -0
0
kriska
(Kakve su ti misli, takav ti je)
17. март 2013. у 07.28
Draga Nastasjak, tvoj gubitak se ne može porediti ni sa jednom tugom ni bolom. To je nešto najstrasnije sto coveka može da zadesi.
Ja kad samo pomislim nešto me strasno presece u predelu srca, a kako je tebi ne mogu ni da zamislim.
Nemoj da se ti i tvoj suprug otudjite i udaljite jedno od drugog. I njemu je teško isto koliko i tebi.
Sad ste jedno drugom najpotrebniji. Tuga se lakse podnese kad je sa nekim bliskim podelis.
Posvetite se vasem sinu, deca mnogo pate kad su im roditelji nesrecni.
Dobro bi bilo ako si u mogućnosti da rodis još jedno dete, koje će vam uneti radost i sreću u porodici.
Hummingbird i tvoja sudbina je potresna. Tuga neizreciva.
Vreme ne može da zaleci te rane, ali covek vremenom navikne da živi sa tim bolom.
+0 / -0
0
Mexico1
(Trust_Nobody)
17. март 2013. у 11.06
Moje iskreno saucesce...Strasno.
Lično mislim da nema ništa gore nego kada roditelj sahrani svoje dijete.
Slazem se sa pojedinim ovdje da moras biti jaka upravo zbog svog drugog djeteta i nastaviti dalje, iako bol izazvan ovim nesrecnim slučajem neće nikada proćii sa tim istim bolom ćeš zivjeti do kraja svog zivota.Dobro bi bilo da pricas otvoreno sa svojim covjekom o svemu,a ne da se udaljavate jedno od drugog,i mislim da ste upravo sad jedno drugom najpotrebniji.
Ja radim u jednoj djecijoj bolnici već duzi niz godina,i moj posao je uglavnom vezan za medicinske rekorde primljenih i otpustenih pacijenata,ali ipak idem i po spratovima nosim report doktoru ili anesteziologu kada im zatreba i samim tim vidjam tu djecu,od novorođencadi pa i do 16-17 godina, a posto u mom gradu ima dosta naših ljudi,obično kad god vidim u sistemu da je neko od naših doveo svoje dijete za nešto ,uvijek gledam da ih posjetim i ako treba nešto da pomognem,prevedem i bilo šta drugo,međutim nedavno su jedni nasi roditelji doveli mladjeg sina 4 god.zbog zaljenja na bolove i nespavanja zbog bolova,i kad su izvrsili snimanja ustanovili da ima tumor na kostima u metastazi,evo već 6 ili 7 dana već je na kemoterapijama...Ja nemam hrabrosti da odem da se vidim sa tim ljudima,niti znam šta da im kažem,to je neopisivo.
Tu vece sam dosao kuci i samo poljubio svoju djecu dok su spavali moleci se za njihovo zdravlje i ništa vise.
Ja sigurno ne mogu da ti kažem da znam kako ti je,niti bilo ko koji nije prosao kroz to što ti prolazis,ali suosjecam sa tobom tvoju bol i patnju bez obzira sto smo potpuni stranci.
Znam da nema tih rijeci i utjehe i sve sto kažem je suvisno...Drzi se,budi jaka i pazite na vaseg sina jer ni on nema nikog precg do vas.
Još jednom,moje iskreno saucesce za vaseg andjela...
+0 / -0
0
zvezda
17. март 2013. у 11.16
Draga nastasjak,ova tvoja prica ne moze nikog normalnog da ostavi ravnodusnim.Strasno mi je zao zbog gubitka tvoje curice.Kao sto neko već rece nisam dugo imala snage da bilo šta komentarisem jer je sam naslov previse bolan,čitam i mislim:Boze,kako utjesiti majku koja izgubi svoje cedo...
Ali ipak treba da si jaka,hvala bogu ipak nisi sama imaš sina i treba da mislis na njega.Ljudi kažu vrijeme lijeci rane,smogni snage i pokusaj da nastavis dalje. Moji dobri prijatelji su prije sest godina izgubili sina imao je 20.godina i samo njega su imali...šta da kažem i dan danas se pitam kako su uspjeli ostati normalni...ali šta da se radi..kažu ne možemo živi u zemlju... da smo barem imali još jedno lakse bi se sa tugom borili.Imali su zelju da rode još jedno ali im se nije dalo,sad su već polako u godinama i odustali.
Ako je za utjehu ti imaš jednog momcica kojem si sad najpotrebnija,cuvaj ga i znaj da i on pati jedanako kao i ti.Nemoj se zatvarati,uzmi ga u krilo i zagrli cvrsto,on je neko ko će te spasiti da lakse prebrodis tugu. Saljem ti veliki zagrljaj,cuvaj se i budi hrabra.Pozz
+0 / -0
0
LeaDiKaprio
(shumska)
17. март 2013. у 13.44
Draga nastasja, primi moje najdublje saucesce. Kažu da je bol za detetom najveca i mnogo mi je zao sto kroz to prolazis.
Ja bih ti rekla da tugu odtugujes. Ne znam ima li drugacijeg nacina? Nemoj od sebe da ocekujes previse, pogotovu kad su rane tako sveze. Emocije koje osecas su bolne ali jednostavno moras kroz to da prođes.
Ja sam sestru izgubila i jedina stvar koja me je tesila je da je prestala njena bol. Ona na zalost nije nasla coveka svog zivota već svog dusmanina sa kojim je decu rodila i sa kojim je živela u paklu. Ma koliko da mi je nedostajala jedina utesna misao bila je da vise nema ovozemaljskih problema.
Tvoja cerka je bila bolesna i ako ništa drugo vise je ništa ne boli i nalazi se na nekom boljem mestu.
Izvini molim te ako ovo zvuci banalno ali kad boli kao sto sam sigurna da te boli malo šta ne zvuci totalno nebitno.
Pusti sebe da odbolujes. Sumnjam da će ikad proćiali verujem da će boleti na podnosljiviji način.
+0 / -0
0
nastasjak
17. март 2013. у 14.15
Sve sto kazete jednako je, i jako važno. Nekada vidimo tudji put kako bi trebao da izgleda jasnije nego svoj. Zato mislim da mozete da znate kako da pomognem sebi, i svojoj porodici kad svojoj ljubimici nisam mogla, ili sam mogla nedovoljno. Pitanje krivice je drugo poglavlje, takođe napola otvoreno..Šta smo mogli, šta nismo. To sto je nismo uspjeli spasiti nosi sa sobom osjecaj poraza, jada, znate dijete mi je umrlo. Ja nisam mogla napraviti da ona živi. Gledala sam je osmijehom kad je i peti put ulazila u operacionu salu. Sminkala sam se, pjevala, lagala o svjetovima koje ćemo obici. A sve vrijeme sam znala. Glumila sam ulogu svog zivota. Zašto joj nisam rekla Milice, blizi nam se rastanak. Budi hrabra, molim te. Izdala sam je. Samo sam joj uspjela reci, proćiće, sve će proćiI da je volim.
+1 / -1
0
mona_liza
17. март 2013. у 14.22
U razmaku od nekoliko godina izgubila sam meni vrlo drage,bliske i voljene osobe.Mislila sam tada da je cijeli svijet stao,da se ništa ne mice ,niti raduje.Cesto sam pricala u mislima sa njima,a to radim i dan-danas,pogotovo ako su neki srećni momenti ili desavanja u porodici.
I nikada nisam mogla da kažem za njih pokojni.
Ne mogu to nekako da prevalim preko usana niti tako osjecam ,jer oni i dalje za mene žive samo nisu tu.
I mislim jednoga dana kada dodje moj sudnji cas da me svi oni tamo negdje cekaju ...ko zna .
Negdje sam procitala jednu divnu misao.. „da voljeni ne umiru dok žive oni koji ih vole”.
U bolu i patnji smo svi isti.Primi moje iskreno saucese i sve najbolje .
+0 / -0
0
kojekud
(citam sa usana)
17. март 2013. у 14.28
Reci su nekada tako prazne I blede ali ih ipak treba reci. Tisina je praznija I hladnija. Zato pricaj I sa sinom o svemu jer osim sto je tuzan on je I zbunjen, a reci mu mogu pruziti potreban oslonac u nastaloj situaciji I njegovoj maloj smetenoj glavici.
Za ljubav svoje dece iznenadimo I sami sebe šta smo u stanju da uradimo I podnesemo.
Pomisli šta bi ti malena rekla da vas vidi očajne I izgubljene. Sigurno bi joj bilo zao sto je ona 'kriva' za bol koju trpite. Svojim zivotom poklonila vam je radost, zato neka I uspomena na nju ostane takva.
Vremenom.
+0 / -0
0
LeaDiKaprio
(shumska)
17. март 2013. у 14.42
Cekaj bre malo, o cemu pricas? Kako da joj pomognes kada je bolovala od bolesti za koju civilizacija nema leka??
Tvoje misli idu ne samo pogresnim nego i opasnim putem. moguće je da je to deo tuge i tugovanja kroz koji mora da se prođe, ne znam. Znam da u svim filmovima uvek ima taj deo kada glavni lik uzima na sebe krivicu i odgovornost za ono što se desilo bliskoj osobi a za šta nema odgovornosti ama ni zeru. moguće je da ima tu nešto, da je to deo procesa tugovanja.
Nemoj da se izgubis, molim te. Neki nivo svesti moras da imaš da ne potones previse jer imaš i drugo dete kome si potrebna. Ne samo kao mama nego i kao neko na koga će da se osloni u procesu svoje boli za sestrom.
Naravno da si joj ulivala nadu, pobogu, da li može drugacije? Verujem da si bila u situaciji da bi odrzala svoja obecanja da će sve da prođe i da neće da bude strasno. Ali nije to tebe. Jednostavno nije bilo do tebe.
Razmišljaj koliko si joj olaksala bolest i njene muke time sto si bila uz nju i sto si je podržavala i volela. Detetu je to najbitnije.
+1 / -0
+1
kriska
(Kakve su ti misli, takav ti je)
17. март 2013. у 14.43
Nastasjak, tvoja patnja je neopisiva, neizreciva. Samo ti znaš kolika je tvoja tuga.
Šta je tu je, to se desilo i znaš i sama da tvoja devojcica neće nikada da se vrati.
To je surova realnost.
Nemoj da se ti i tvoj muž udaljite, sad ste vise nego ikada potrebni jedno drugome.
Vasa patnja je zajednicka, podelite je biće vam lakse.
Posvetite se vasem sinu, nemojte da ga zapostavite, on je nesrecan i tuzan kad vas vidi tako nesrecne.
+0 / -0
0
Oberstaatsanwalt
17. март 2013. у 15.40
ja sam znao jednog covjeka cije je dijete ubijeno, i poslije toga je dobio tri sina kojima je dao drugo ime po njemu, on je poslije jedno 15 godina ubio svoju suprugu i osuđen je za to. Ljudi se trajno promjene, ali mislim da trebaš da radis i nekoga da volis.
+0 / -0
0
Vejikamama
(na odmoru)
17. март 2013. у 15.49
Prvo i osnovno moje duboko saucesce.
Možda bi bilo dobro da se povezes sa ljudima koji imaju iskustvo gubitka deteta i da vidis kako proćikroz taj trnoviti put koji je ispred tebe.
Kad je moja beba bila na intenzivnoj nezi mesec dana izluđivali su me komentari tipa kako će sve biti u redu i da se ne brinem. Ali zato su ljudi, koji su bili u sličnoj situaciji, imali drugaciji stav i uvek su me upucivali na šta treba na gledam, pazim itd. Ovi drugi mi nikad nisu rekli da će sve biti u redu.
Teško je ikakav savet dati ako nemas iskustva.
Ali moras nekako naći snage u sebi jer moras da budes majka ovom drugom detetu.
Želim ti svu sreću ovog sveta!!!!
+0 / -0
0
elektra4-
17. март 2013. у 17.58
Znam da u svim filmovima uvek ima taj deo kada glavni lik uzima na sebe krivicu i odgovornost za ono što se desilo bliskoj osobi a za šta nema odgovornosti ama ni zeru. moguće je da ima tu nešto, da je to deo procesa tugovanja.
============================
Da, žene uvek svale svu krivicu na sebe, to im je u genima. I to je tako teško za nositi. mislim da to ima i neki strucni naziv..neki evin kompleks tako nešto. A cuvaj se i razdora u obitelji jer nakon tako teske tragedije i muž i žena se udalje.
+0 / -0
0
sharlota
(bez zanimanja)
17. март 2013. у 19.32
draga moja, moje duboko saucesce.
pokusaj da nadjes utjehu u svome sinu,kojem si još uvijek potrebna,moras da pronadjes snagu da ostanes pribrana.
nevolja me je natjerala dau posljednje vrijeme čitam o ovoj opakoj bolesti i i trazm prirodni „lijek” za istu.
draga moja, bog i svi ljudi koji su bili svjedoci vase borbe znaju da ste učinili sve da pomognete i da olaksate bolest vasem cedu.
izmogni sange,posavjetuj se sa svesetenicima,ljudima koji su prošli kroz sličnu situaciju, bilo sto sto će da ti povrati volju za zivotom zbog svog sina i zbog sebe-jer zivjeti se mora.
bol je još svjeza, ozali svoju tugu,ispolji svoju bol,ispalci se i prica,j pricaj i izjadaj se biće ti lakse,podnosljivije
znaj da je tvoje cedo na boljem mjestu, sa milima koji su napustili ovaj svijet, znaj da nju ništa ne boli i da ćete opet biti skupa.
energija je vjecna a svi smo mi dio vjecnosti - i svi nasi dragi, koji su otisli prije nas, i koji će otici poslije nas, će jednoga dana biti sa nama skupa.
bol i praznina su veliki,ali na zalost bog pozove one najbolje brzo k sebi
cuvaj se, i budi jaka za svog sincica zivjeti se mora
+0 / -0
0
MAKPO
(косингас)
17. март 2013. у 20.07
Primite moje saucesce.
Mnogo tuzna vest...
Drugi su napisali mnogo toga i ne bih da se ponavljam.
Al' za početak, najbolje za vas samu i vasega sina, trebali bi kao prvo da prestanete da krivite sebe.
Lepi i losi momenti, slike, stvari jednom recju uspomene, treba da ostanu u vama i sa vama, ali krivica nikako nesme. Jer dok god je krivica prisutna, vama će biti teško i uspomene će vam biti teske.
Ne znam koliko će vam lakse biti, ali pocnite da se pitatate 'šta bi ona htela?', za sve i naročito kad vam je najteze. I kada ste sami u njenoj sobi pitajte se da li bi ona htela da vas vidi takvu tuznu...
Samo se oslobodite krivice, i polako i postepeno vreme će da uradi svoje.
Mnogo mi je zao za ovu vasu nesrecu.
Pozdrav
+0 / -0
0
nastasjak
17. март 2013. у 20.59
O Hvala Vam svima, kako sam srećna sto postojite!
Dok smo još gurali tu bolest, smijali se, radovali malim i velikim stvarima, moja majka je često dolazila krstila ruke i govorila o majko moja šta te snadje. I tada, i danas nesebično mislim da je od mene teze bilo mom djetetu. Njeno djetinjstvo je na silu prekinuto, na dan kad su njeni prijatelji posli na more, ona je primljena na odjel djecije onkologije sa nikakvim prognozama. Hodala je do bolnice, bila je neizmjerno tuzna što se vraca u bolnicu, bilo koju. Sve sto je dozivjela je stravicno bolno fizicki i psihicki. Ali ona nije molila Boga da je uzme, nego da živi. Mnogo mi je zao njenog zivota. Htjela je sa bratom da odraste, da se uda, da ide na isti fakultet kao ja, da vozi auto kad poraste, da se nikad ne rastanemo.
Sve Vase rijeci su veoma utjesne za mene, ja se nadam da vi ne vidite da ja idem nekim pogresnim putem. Jako volim njenog brata, i sve sto smo zajedno voljele. Samo veoma teško podnosim pomisao da ga bas ja tjesim. Za sve sam imala snage, ali da mu kažem bilo šta, ja ne mogu. Suze idu same. Nisam pateticna po prirodi, ali ovo su dani kad vise ništa ne želim, kad sve mogu, i ne moram. Za vanjski svijet mnogo sam bolje, a ja sam zapravo izgubljena tuzna i sama. U subotu joj pravimo pomen za 40 dana.
+0 / -0
0
PustaZelja
(i posle mene - ja)
17. март 2013. у 22.23
Pobogu kono, kakva te muka natjerala? Reci ako treba kakva pomoć. Imam ja ljudi za preporuciti vezano sa alternativnom medicinom. Izvinjavam se nastasji na ovoj upadici.
+0 / -0
0
mama-2
(ako ne pocnes neces ni zavrsit)
17. март 2013. у 23.16
nastasjak,moje saucesce.
Sto puta sam se pitala sto bas deca... a i što ne izmisle neki pac protiv takvu vrstu bola.
Drug moga oca izgubio je sina.On je i posle 35 godina u crnini, sa bradom, zal i tuga ne jenjava.Svakodnevno obilazi njgov grob,cita mu knjige,igra sah,pokazuje matematiku...Otuzije sebe...
Kao sto rece Sarlota to je najtezi oblik tumora, imam i ja druga koji boluje od te iste bolesti...
Sve hoću nešto da ti kažem,napisem ali mi ne polazi za rukom da zavrsim recenicu.
+0 / -0
0
Pantija
17. март 2013. у 23.47
O Boze, kako na ovo ne zaplakati..
Draga nastasjak, takav sok u zivotu se jako teško preboli i retko izadje iz njega bez posledica. Nedavno sam na TV-u gledala emisiju o roditeljima koji su u saobracajnoj nesreci izgubili sve troje dece. Uzas. Oni su odmah krenuli sa terapijama kod psihijatra i to im je zivote spasilo. Nemoj da tugujes sama, pricaj sa ljudima, pricaj sa lekarima, iz takvih se mracnih misli i osecanja teško izlazi sam. Trazi pomoć, sto pre.
I to što u kuci ne pricate o tome, to vam razjeda porodicu. Vremenom se ljudi tako odalje, svako se zatvori i ogradi svojim bolom i nema tu onda vise zajednice i porodice. A tako tvoj sincic gubi ne samo sestru, već i roditelje i to može drasticno da mu izmeni zivot. Njegova je tuga isto teska i prevelika i ko zna šta se vrti po njegovoj glavi.
Potrazi pomoć i spasi sebe i svoje dete.
+0 / -0
0
sharlota
(bez zanimanja)
18. март 2013. у 20.50
kono, hvala puno, javi mi se na e mail
[email protected]
izvinjavam se zbog upadica
+0 / -0
0
mvessna
19. март 2013. у 08.09
Verujem da nam dragi Bog nikada ne da da ponesevo veci teret nego sto možemo.Tako da sam sasvim sigurna da ćeš i ti tvoj uspeti da nosis,jer mi zvucis kao razumna žena,ispod sve te tuge,bola i praznine...Bol neće nikada proćituka isto tako,ali naucices,prosto,da živis sa svim tim,jer ti drugo ništa ne preostaje.
Ovo su sada teski dani,najpre sto mi se čini da je odnos sa muzem još pre ove tragedije bio duboko poljuljan.Sada ste samo dva stranca koji nemaju šta da kažu jedno drugom.Možda i okrivljujete jedno drugo i zapadate u sve veci bezdan...I njemu je teško,znaš to i sama,ali te ne interesuje jer nije bio tu onda i ONAKO kako je po tebi trebao da bude.Hej,možda nije umeo drugacije!Muskarci su velika deca,ako im ne pokazes kako,neki neće nikako.Možda si besna na sebe samu,na njega ,na celi svet.Shvatas da nema razloga da taj brak i dalje traje.Svasta ti prolazi kroz glavu.NORALNO JE! Biće dovoljno vremena da postavis sve na svoje mesto.
Mislim ni da u majci nisi nasla oslonac.Iz jedne tvoje recenice zakljucujem(možda gresim) da te zali,ali te ne hrabri.Ne čini ono sto si ti cinila za Milicu,sto cine majke koje su sposobne da se smese i kad im srce puca.Koliko god da smo stari,vetar u ledja koji nam roditelji daju je neprocenjiv.
Dakle,manje ili vise-sama si...Glumis pred spoljnim svetom da će biti i da je ok...Teoretski znaš kako to treba da izgleda,a onda te sve stigne kad dodjes kuci i tako iz dana u dan...I placi slobodno,odboluj ove dane...Biće mnogo padova...Teret je tezak,ali si ga ponela,malo ti noge pod tezinom istog klecaju,ali ispravices se već i nauciti da živis sa njim.To neće biti od danas do sutra,možda ne ni u toku ovog ni sledećeg meseca,ali biće bolje vremenom.
+0 / -0
0
maja3s
(diskutant)
19. март 2013. у 17.40
Nastasjak, Moje duboko iskreno saucesce :((
neka joj je laka zemlja dusice i andjele mali :(((
toliko me dirnulo ovo sto sam do sad procitala da nisam imala snage da čitam dalje...evo ne da placem nego me steglo ne mogu da disem...ne mogu ni da zamislim kako je tebi...
kažu da vrjeme lijeci sve...izgubiti nekoga koga si volios je jako teško...kad cujes da nekoga nema koga si samo poznavao teško ti a ne djete...tačno je da vremenom prođe bol a gubitak nikada...poznajem ljude koji su izgubili djecu davno i prije 15 godina i vise taj nedostatak i tuga je i dalje tu...
ti imaš djete i treba da se okrenes tom sinu jer i njemu je teško...moras dobro paziti da se djete zbog vas ne zabrine i da ne pomisli da je on tezak...djeca to drugacije prolaze a bol i oni osjete...nedostatak...koliki ti je sin...pogotovo pazi ako je u pubertetu...
psiholozi kažu da je radjanje drugog djeteta velika pomoć...
poznajem ženu koja je izgubila cerku od leukemije...presadili su joj kostanu srz i poslje odredjenog vremena sve se to pogorsalo...ta žena je na sahrani svog djeteta bila trudna 4 mjeseca...kako je ona to podnijela samo ona zna
+0 / -0
0
nastasjak
20. март 2013. у 03.52
mvessna...pogodili ste pravu, duboku istinu..
Nekako se stidim da ruzno pricam o svom muzu. Iz postovanja prema njemu, i njegovoj boli koja postoji, nema potrebe da je poredim, ona postoji. Ono sto me posebno boli u periodu koji smo prošli je njegov čest inat prema meni, a sto je donosilo direktne posljedice po naše dijete. Ponekad ljut na mene, znao je danim da nas ne zove u bolnici. Nas dvije same, ja sa novcima u dzepu, ali nemam šta i gdje da joj kupim rekla bih mu posalji nam nešto, donesi nam cistu odjecu, ovdje nemam gdje da operem..Htjela sam toliko puta da mu kažem, nemoj molim te to da radis, dodji kuci, budi s nama, budi sa Milicom, ona možda neće ovo prezivjeti. Izlasci, nedolasci s posla, nebriga o njoj onako kako je zasluzila. Kad je umrla, njegov sok je bio veci nego moj. Poraz, kajanje, osjecaj krivice. Plakao je nad njom, grlio je satima, nije da je odnesu. Ali bilo je kasno.
Nije znao, nije umio da se ponasa, često je mišljenje roditelja bilo vaznije od mog. Bilo mu je skupo da toliko dolazi...Same smo bile, radovale se, jele šta smo imale, i ipak bile srećne, sto smo zajedno, gdje god.
Pisala sam jednoj majci koja prozivljava isto. Znaš, poželim nekad da sam opet na Djecijoj onkologiji. Pa se uplasim te pomisli, kako mogu da želim mjesto odakle svi žele da pobjegnu, koje ne smiju vidjeti ni na televiziji. Ali trenuci istinske emotivne ispunjenosti, moj trud da ne ignorisem situaciju, nego da iz nje izvucem ono najbolje.. Znala sam cutati i kriti da ćemo dobiti slobodan vikend, pa petkom ujutro kažem, Milice mislim da je vrijeme da malo idemo u stan, gladna sam i dosadno mi je ovdje da budemo za vikend. Šta mislis da uzmemo taksi, mogle bismo do zoo vrta? Ona sva ozarena, pakuje se. Zooloski vrt je bilo mjesto našeg velikog mira. Bio je to spoljni svijet, do kojeg smo mogli, a da njenu psihu ne remeti običan svakodnevni zivot koji su djeca vodila, a koji nisam smjela da vidi. Skolska torba. To je bio njen najdrazi predmet. Nisam mogla da joj pruzim da podje u drugi razred. Donijela sam knjige, i rekla, mislim da treba da ucis, kad se vratimo, ko će ovo sve stici..Radovala se, ucila. Nadala se.
Šta sam mogla, šta nisam..Dala sam šta sam imala. Ona me je voljela vise od moje majke. Ona je bila moja zivotna saputnica, sa slobodom koju nisam sputavala.
Sanjam kako je ljubim. Kako se ona smije, i gura svoje tople debeljuskaste obraze da ne prestanem...
Njen mali grob je na jednom brezuljku, gdje sunce nikad ne zalazi.
Upalite za nju svijecu u subotu. Ja ću mirno stajati, i cutati, oprostiti se neću nikad.
+0 / -0
0
mvessna
20. март 2013. у 05.02
Naravno da se nećeš oprostiti od nje...Zašto bi?! Kad dodje vreme,vas dve ćete opet biti zajedno-zauvek. Ovo je samo kratka pauza,vreme koje trebaš da ispunis vaznim i manje vaznim stvarima. Prioritete određuješ samo ti!I vreme tece...U jednom trenutku ćeš biti presrecna sto si od milion žena na ovom svetu imala tu sreću da uopste iskusis materinstvo...Bićeš ponosna na sebe sto si sa Milicom imala takav odnos za koji mnogi ostaju dozivotno osiromaseni...Čini mi se da je Mica bila jedna pametnica,star-mala,oslonac i neiscrpni izvor tvoje zivotne energije...Sada treba pronaći nove izvore,naći snage za dalje. U okruzenju koje iz tebe izvlaci i to malo energije koju iamas-teško je,ali izvodljivo...
I to sa muzem je kompleksna situacija. Možda neke stvari ne želiš da podelis pred svima(mada su ljudi na ovom forumu zaista divni),pa ću ostaviti moju e-mail adresu za slučaj da ti bilo kada zatreba-
[email protected]
+0 / -0
0
PustaZelja
(i posle mene - ja)
20. март 2013. у 09.34
Nastasjak
Ne bih da ulazim u odnos između tebe i tvoga muza, ali želim da te podsjetim da smo svi razliciti. Ne nosi se svako isto ni sa tugom, ni sa srećom. Neko krahira, ne zna šta ni kako. U nekome se probudi bunt (možda kao u tvome muzu) kada osjeca da ne može ama bas ništa da uradi, da nema kontrolu nad situacijom, da je nevažan i mali kao mrav jer ni zivot svoga djeteta ne može da sacuva... I onda se probudi taj neki ludi inat i često ljudi rade protiv sebe. Ljudima se razno-razni kratki spojevi u glavi desavaju pri velikom soku ili emotivnom gubitku. Na kraju, svako ipak mora svoj krst da ponese.
Ne bih da branim tvoga muza, ali pokusaj da ga donekle razumijes. Mislim da su majke generalno jače kad dodje stani-pani. Pa i najobičnija prehlada njih muske zakuje za krevet pa su danima u stanju da boluju dok mi to odbolujemo u hodu. A zamisli tek neka ozbiljnija bolest...
Želim ti puno snage da sve ovo preguras i izdržiš.
+0 / -0
0
maja3s
(diskutant)
20. март 2013. у 10.06
draga nastasjak,
jedva sam procitala sinoć sve ...toliko sam jecala da sam se bojala da ću probuditi djecu...iako su skoro veliki htjela sam da ih poljubim a opet kad sam krenula bojala sam se da ću da ih probudim i da im ne prekidan san...pogotovo je najstariji sin lak na snu...a ustaje u skolu u 6...već je bilo dockan dok sam citala
i kad sam legla u krevet mislila sam na vas...
sa druge strane ja se tebi divim...čini mi se da ja nebi mogla to da izdržim...a opet pomislim na ostalu djecu...upravu je Zelja kad kaže da smo mi žene jače od muskaraca...možda mene smrt podsjeca na gubitak mojih dragih...
iako je jako teško da ti bilo koga sad razumjes i da mu pomognes ali skupi snage i to učini sa muzem...vjerovatno on krivi sebe da nije bio dovoljno dobar otac da nije bio tu kad je trebalo...ti najbolje znaš kakav je
znaš kad je meni tata umro moj muž je stao iza mene i rekao mi...nemoj sad da places ..placi kad sve prođe...a ja sam bas osjecajna teško mi da se suzdržim...pa sam bjezala od djece da me ne vide uplakanu...vidjeli su svaki put kad sam bjezala u kupatilo da me ne vide...
ti si jača od majke...ona to nije mogla podnijeti...izgubila je najvecu radost ovog svjeta...
tu gdje živis ako je inostranstvo vjerovatno ima crkva...probajte skupa ti muž i sin da odete i da razgovarate sa popom...jako to pomogne...
nemoj da se zatvoris u sebe...dobro je da si dosla na SC i ovdje rekla koju rjec...ja to eto nisam mogla kad sam tatu izgubila...a taj bol i tvoj bol se ne mogu porediiti
jedino sam imala jednu drugaricu koja je zbog raka izgubila svoju najbolju drugaricu i sa njom sam skupa plakala na telefonu...ona meni i ja njoj i nije bilo potrebno puno da pricamo znale smo i osjetile kako se osjecamo...
upalit ću svjecu u subotu maloj Milici
+0 / -0
0
curice
(trazim informacije)
20. март 2013. у 11.35
Meni je i tvog muza beskrajno zao. I on je mucenik, na svoj način. Izgubljen, preplasen, nesposoban da reaguje onako kako se od njega ocekuje, nesposoban da iskaze ljubav čak i kad je beskrajno osjeca. lakse mu je bilo pobjeci nego suociti se sa strahom.
jače je to od njega. niko od nas ne može sa sigurnoscu da tvrdi kakav će biti kad ga stisne muka.
znam da si ti ljuta i povrijedjena, jer ga nije bilo uz vas.
no, ti si u zamjenu dobila beskrajnu ljubav i nevjerovatne emocije od svog djeteta, za koje je on ostao uskracen. njegov zivot će biti prepun kajanja zbog stvari koje se više ne mogu promijeniti.
kakva je i to muka, ne smijem ni pomisliti!
Tvoja milica je bila mali andjeo. ja ne znam kako drugacije da nazovem tako malo dijete koje umire, a koje ima sposobnost da pruzi i pokaze ljubav, da muku zamijeni prekrasnim emocijama i da zaustavi vrijeme, da ne tece. O tome misli. O tome koliko si ljubavi dobila i pruzila u tim poslednjim danima. Sve sto si mogla da učinis, učinila si, nema mjesta za kajanje, ne treba ti to.
Meni je i izjava tvoje mame potpuno prirodna,i izraz je njene roditeljske ljubavi. svako brine o svome djetetu kad nastupe problemi. ona je znala da ćeš ti da brines o milici, o svom djetetu, a ona je brinula o svom. vidjela je kud bolest njene unuke vodi i znala kakva muka ceka tebe, njeno dijete.
Neka vam Bog svima podari snage, ljubavi i strpljenja.
Biću sa vama u subotnjoj molitvi, da Gospod podari mir i spasenje njenoj maloj dusici. Brini o sebi.
+0 / -0
0
curice
(trazim informacije)
20. март 2013. у 12.17
Još nešto sam zeljela da ti napisem.
ja sam uvijek bila radoznala zašto kod našeg naroda zalost traje godinu dana. zašto bas godinu?
Onda su mi žene koje su izgubile djecu pricale kako je zaljenje proces i kako čitav proces otprilike bas toliko i traje.
Sve one „prve stvari” bez djeteta se posebno odboluju - prvi rođendan, prva slava, prvi bozic, prvi dan skole, prvo proljece/ljeto, prvi godisnji odmor...
kad se to sve zavrsi i organizam se malo smiri, pocne covjek drugacije da posmatra stvari i da se vraca zivotu.
Zašto ti sve ovo pišem? najprije zato da ne pozurujes stvari ne iscrpljujes emocije, ne donosis važne odluke.
da, jednostavno, pustis vremenu da odradi svoje.
Ali najviše zbog toga sto primjecujem da si veoma elokventna, da se lijepo izrazavas i da ti je, čini mi se, lakse napisati nego govoriti o emocijama.
Možda ne bi bilo loše da pocnes da vodis neki mali dnevnik, da pišes na papir ono kako se osjecas, svaki put kada neki važan dogadjaj uzburka tvoje emocije.
kasnije to možeš da pretvoris u knjigu.
vjerujem da bi tvoje iskustvo i sposobnost izrazavanja pomogli milionima ljudi u procesu zaljenja, koji će oni morati proćiza svojim djetetom.
Ništa nije dragocjenije nego kada svoju muku dijelis sa nekim ko je to iskustvo prosao prije tebe.
Mislim da bi ti bas imala potencijal i snagu za tako nešto.
Eto, to mi je onako palo napamet dok sam te citala.
Tebi bi pisanje možda donijelo olaksanje, a milionima drugih bi možda bilo terapijsko.
+0 / -3
-3
arandjel_
Порука негативно оцењена.
Покажи
arandjel_
(ил јеси ил ниси)
21. март 2013. у 00.44
Ништа им не веруј драга моја. На једној теми жалиће, на другој исмејавати.
http://www1.serbiancafe.com/lat/diskusije/mesg/173/16480811/kanada-horor-za-majku-i-sina.html?6
7
+0 / -0
0
444
21. март 2013. у 13.35
Moje najiskrenije saucesce...
dugo sam razmišljala(procitala sam vasu pricu pre 2 dana) da li da se javim i dam moj savet/mišljenje...
Nazalost bol i praznina koji nosite u sebi će uvek ostati u vama, jedino vremenom će postati podnosljivija...
Moja majka je izgubila brata kad je meni bilo 8-9 godina svoju bol je nosila u sebi(poput vas) nikad je nije podelila sa drugima, bila je tu za nas da nam spremi opere itd., ali je posle toga postala emotivno nedostupna (bar sam je ja tako dozivela)zbog toga sam ja kao dete naucila da sve svoje emocije cuvam za sebe.
Ono sto hoću da kažem je da bol, prazninu, gorcinu krivicu koju osecate oseca i vase drugo dete i vas suprug, i svako tuguje za sebe. Trebali biste da potaknete i podelite vase suza sa njima jer to što se vama dogodilo i njima se dogodilo. Pricajte sa vasim sinom o njegovom gubitku potrazite i strucnu pomoć ali samo nemojte da cutitite...
Gresite u vezi supruga neverujem da nije dolazio zbog izdataka, vise bih rekla da nije dolazio iz nemoci..možda je krivio sebe da nije zaradivao vise, možda mu je emotivno padalo teško da vidi svoje dete bolesno postoji puno drugih možda ali vi ih ne znate posto ste u svemu tome izgubili tu nit koja vas je vezivala...komonikaciju
Pišem vam ovo iz nekog svog iskustva.Kad se moja cerka rodila odmah posle rodenja je primala inekcije (Geramicin, nije hteo pupak da joj zaraste) moj suprug je bio samo jedanput prisutan odbio je da ulazi sa nama jer nije mogao da gleda kako je spricaju, verujte muskarci su daleko emotivniji nego što se nama čini, samo sto oni nisu nauceni da svoje emocije ispoljavaju.
+0 / -0
0
nastasjak
22. март 2013. у 19.07
Kao sto rekoh, sutra pravimo Milici pomen za 40 dana. Juče sam ustala iz kreveta. Dan sam provela u uredjivanju stana, ovaj put i ja sam radila sa zenom sto nam sprema. Ona je inače jako smirena i provele smo vrijeme cuteci, u miru, kao da se spremamo za neki lijepi dogadjaj. Danasnji dan posvetila sam hrani koju želim da sutra bude, ni sada nećemo ići nigdje nego nasoj kuci. Osjecam se kao da je zaista veliki dan. Veliki jeste svakako, ali pomalo svecan ? Osim silne tuge, želim da sve bude dostojanstveno. Da imam cistu i urednu kosu, novi mantil, i sve lijepo ispeglano i cisto. Ne želim da me vode. Hoću da svim srcem budem tu, na mjestu na kojem će se znam moja dusa sresti sa dusom moje voljene princeze. Kako bi me ona sad zagrlila. Skakala do besvijesti. Trcala stubistem. Ne ulazila u kucu dok ne bude sva mokra i prljava. Mnogo je volim. Zarobljena ova ljubav, ja nemam kome i ne želim tu ljubav nikome da darujem. Sina volim na najljepsi način. On nije dio moga srca, nego moje srce u cjelosti. Ljubav prema njemu zaokruzena kao i prema Milici. Nikud se neće maknuti nikada. Njen osmijeh. Bolest polako nestaje. Sve manje mislim o njoj. Samo taj fizicki nedostatak kad nekoga mnogo volite, a nije tu. Ona me voli. I sada me voli. Patila bi kad bi znala kako sam propala. Kad bih bar znala šta bi ona zeljela. Ako treba, skinula bih crninu, smijala bih se. Sigurno i ja njoj mnogo nedostajem :(
+0 / -0
0
mvessna
22. март 2013. у 19.40
Kaže se da ne trebamo plakati za onima koji odu jer im naše suze ne daju da se odvoje,a onda je svima teško.Hrabra si ti žena i ostani takva.To je,jednostavno,moralo tako da bude.Milica svima vama želi svu sreću ovoga sveta.Sutra ću se pricestiti i upaliti svecu za nju.I zivot ide dalje...U cutanju ili u prici ,kako se već odlucis...
Svim ovim diskutantima sam samo htela da napisem,a mislim i da će se Nastasja sloziti,da nju u ovom trenutku zabole donja desna trepavica sto njen muž nije mogao drugacije.Pored svega što se desilo-on je njih sve izdao.NIJE bio tu kad je trebao i to je jaz koji niti može niti hoće tako lako da se predje!
+0 / -0
0
curice
(trazim informacije)
23. март 2013. у 10.23
kao sto i njega, vjerovatno, zabole donja desna trepavica šta ona misli o tome i da li će mu ona prastati.
On je izdao SAMOG SEBE i to sam sebi neće nikada oprostiti, pa makar mu svi prastali. Njegov zivot je već dovoljan pakao,i takav će ostati, ne bi ga niko pozelio.
Vidjece se za 3-4 godine kako je ko od njih prevazisao ovu muku i ko je iz nje izasao stabilniji i jači.
ja sam ubijedjena da će to biti ona, jer će joj i dusa i savjest biti mirnije.
tuzna prica, beskrajno, kako god okrenes.
+1 / -1
0
hummingbird
23. март 2013. у 19.14
arandjel,kako te nije stid da miniras ovu temu glupostima sa druge teme i upoređuješ smrt jednog deteta sa drugim koje je bilo uzeto od majke narkomana i prostitutke kojoj je zbog zapostavljanja dete i bilo uzeto.Živim u Otavi,znam za taj slučaj,pratila sam desavanja i nemoj molim te toliko uporno i bezobrazno siriti dezinformacije i traziti sazaljenje za jednu osobu koja nija zasluzila da ponese i M od „mama”,jer da joj nisu uzeli to dete tada danas bi za njega već bilo kasno a šta onda reci za njegovu buducnost.Ova majka je izgubila svoje dete koje joj nisu uzeli ljudi zbog njenog nemara i koje nikada vise videti neće.Ne mogu zamisliti da možeš biti toliko glup i bezosecajan da poredis ova dva toliko razlicita slučaja.Na kraju,narkomanka je dobila svoje dete nazad a ti ne znam šta želiš da postignes time sto si onu temu prebacio ovde.Sram te bilo.
+0 / -0
0
arandjel_
(ил јеси ил ниси)
25. март 2013. у 03.58
Већ сам ти на једној од моје две теме одговорио. Успут, додао бих само да претпостављам како су настала размимоилажења одраз твоје изразите бриге и емпатије и да је управо то довело до исхитрености у твом закључку. Уједно, убеђен сам да и живима посвећујеш дужну пажњу и да је одређена помоћ већ отишла на жиро рачун такође једног анђела на ивици живота и смрти. Немојмо дозволити да још једна мајка дође овде са трагичном причом.
+0 / -0
0
444
27. март 2013. у 16.16
Iskazi svoju bol, bol koja ne progovori gusi srce dok ne pukne
Vilijem Sekspir
ne znam zbog čega ste ovako napale njenog supruga, ako je ona rekla da se s njim ne slaze to ne znaci automatski da nije dobar covek...uostalom i Isus je rekao ko nikad nije zgresio neka prvi baci kamen (kad su osudili Magdalenu na kamenovanje)
+0 / -0
0
nastasjak
06. април 2013. у 00.20
Još uvijek imam potrebu da ga branim. Ali sve je manje razloga i povoda za to. U ovoj tugi, covjek je sam on za sebe, na neki svoj rekla bih lagan način, ja na svoj, mucki, lazljivi. Placem sama gusim se, onda odem kod roditelja imam potrebu da pricam o glupostima, da se nasmijem. Sa prijateljicama pricam o njihovom poslu, a povraca mi se, voljela bih da me one upitaju svaki dan kako si, mislis li na Milicu. Ja znam da one misle da naravno da sam loše, da naravno da mislim, ali ja imam zelju da me one to pitaju da prozivim s njima njene zadnje trenutke koje cuvam negdje u sebi. Čini mi se, svi imaju pravo da nešto analiziraju, samo ja moram da cutim, zatvorena u sebe, budim se svako jutro u doba kad je umrla,pokusavam povjerovati da je nema. Najviše me boli što se pokusava umanjiti tragedija koja me zadesila, ublaziti, pokriti jednom recenicom zivot ide dalje. A ljudi oko mene ne mogu prihvatiti da nemaju platu koliku žele da su im roditelji bolesni da djeca slabo uce. Pa kako ja da prihvatim da sva djeca idu u skolu, a da moje dijete lezi pod zemljom. Njena odjeca slozena njene jaknice helanke haljine strample, ves..Kao da ću je oblaciti da idemo van, bojice poslozene razvrstane..Niko ih ne dira. Sin već mjesec dana ništa više ne dira, upali televizor gleda utakmice, ja bih se nečega i igrala s njim, ali sto god dotaknem to je toliko bolno. Nisam se vratila na posao, danas je 7 nedelja kako je nema, 9 mjeseci kako ne radim. Novaca vise nemamo sto smo imali i sto nismo imali sve je otislo do zadnjeg. Zato je možda vrijeme da se vratim, jer moram, da mogu da kupim hranu koju želim i odem u park malo dalje. Da zaboravim na sebe, da mislim na sina
+0 / -0
0
maja3s
(diskutant)
06. април 2013. у 14.37
Iako se nisi dugo javila ja stalno dolazim na ovu temu da vidim kako si...znam da mislis na Milicu...ali moras da mislis i na sina...dobro bi ti bilo da se vratis na posao...sigurno da će ti biti teško pogotovo u početku ali možeš ti to uspjet ćeš ti si jaka žena...a i sinu to treba...
nije dobro da sina zapostavis i da on sjedi za tv-om i možda igricama...
zivot tece dalje...zivot mora da tece dalje...
Palila sam milici svjecu one subote kad si rekla da joj je bilo 40 dana
Moram da te pitam nešto...Kako si otkrila da je Milica bolesna?
+0 / -0
0
nastasjak
16. април 2013. у 04.15
Dragi moji. Da, dugo se nisam javljala. Još uvijek veoma rijetko izlazim i uglavnom autom. Juče sam bila ispred skole. Kad prođem, imam osjecaj da se žene gurkaju. Zašto se plasim ljudi kad ne želim da budem sama. Dok sam cekala sina, u redu su se polako redala djeca iz Micinog razreda. Na to nisam racunala. Dozivjela sam sok gledajuci u njih tako stvarne. Stala sam još vise uz ogradu, suze su mi lile ispod velikih naocala. Ej, to su njene drugarice. Kako sam htjela da joj kažem da je Mia tako velika narasla, a i da se Anamarija više ne folira. Da ispred skole može da bere cvijece. Osjecala sam njenu radost kao da je tu kao da ceka uciteljicu da udje kao da će niz stepenice, svaki cas sici popravljajuci torbu. Da joj popravim kragnu od jakne na brzinu obucene Pa sam otisla na groblje, na mali bijeli osuncani grob i plakala plakala. Kako ovo samo boli. Niko više me ne nazove da pricamo o Milici. Ja imam toliku potrebu o njoj da pricam. Da se zagrlimo nas dvije, onako bratski izljubimo 10, 20 puta još malo zagrlimo, pogledamo, pa da ona otrci uz stepenice kod bake, i još jednom odozgo mi mahne da je stigla, da je sve ok, da idem na posao. Kad bi bar mogla da mi mahne. Ja ne želim da kupujem cvijece ja želim svoju milu djevojcicu da joj dam ovo zivota sto imam u sebi. Sto nisu ostali bez mene, samo da žive.
+0 / -0
0
nastasjak
16. април 2013. у 09.27
Danas je 2 mjeseca kako Milice nema. Da li je gore ne znam,ali jako je teško. Sa zebnjom gledam u dane sto dolaze kakvi će biti.Kako da se pomirim, i zašto da se pomirim da je nema. Ako je prebolim, ne bi mi nikada operostila?Ako je ne prebolim, umrijecu ovako od tuge za njom kao pas se vucem ulicama uvijek mi linija od suza na obrazima. A cutim, ne progovaram.Budem sa sinom malo, kad on ima vremena od obaveza. Ne znamo ni kud bi otisli, niti bas nešto imamo vise novaca.Trebala bih da radim...A ja moram posle svakog posla da legnem jer mi se vrti jer mi je muka u stomaku, snage ni za lijeka.Posao inzenjera koji imam odn koji ne radim. Ja više ne želim da radim. Šta će mi ljetovanje zimovanja sa provalijom u sebi ne mogu nigdje da idem. Mora postojati način. Možda pucam.
Looking for PomPom Keychains?
Life Press
Posni jelovnik – Nedelja: Vreme je za sarmu i čokoladnu tortu
Napravite kutiju za čaj kao poklon
Ovo nikako ne može biti predmet šale
Sjajne snežne kugle
Proslava prvog rođendana
Korpice od krompira i parmezana
Изаберите државу:
Аустралија
Аустрија
Босна и Херцеговина
Велика Британија
Европска Унија
Канада
Немачка
Сједињене Америчке Државе (САД)
Србија
Француска
Холандија
Хрватска
Црна Гора
Швајцарска
Шведска
Ћирилица |
Latinica
|
English
© Trend Builder Inc. и сарадници. Сва права задржана.
Terms of use
-
Privacy policy
-
Маркетинг
.