Вести
Спорт
Селебрити
Лајфстајл
Дискусије
Кувар
Огласи
Дискусије
:
Религија
+0 / -0
0
Može li Lucifer da se pokaje?
Sevastopolj
(bolje imati pametnog za neprij)
14. април 2016. у 18.39
Hrišćanstvo nas uči da najveći zlikovac,
masovni ubica, ratni zločinac, berzanski špekulant, sitan i
krupan lopov, tajkun, vojskovođa... svi mogu da se pokaju
i naš Bog će to oprostiti. Pa zašta je Isus inače skapao na krstu???
No,
šta će biti ako jednoga dana sam Lucifer odluči da se pokaje
i potraži utočište pod Božjim nogama (Ima li Bog noge), uz suze,
obećanja etc...
Kakve bi takav Luciferov slom imao reperkusije na našu veru i na naš
svakodnevni život?
Da li bi mu bilo oprošteno?
Sve ovo je čisto hipotetički, naravno, jer vidimo da Sotoni veoma
dobro ide i zašto bi predavao dobijen meč...?
+0 / -0
0
Regulus-Gavrilo
(Signal in the Heavens)
15. април 2016. у 09.20
Е стварно си тражиш да те „Ревизор” ишамара сас ону његову Елен Вајт библију...
Мајсторе, твоје писање је поезија која инспирише да и сам напишем ипоред да не успевам увек да дпчарам на један тако уметнички начин.
Верујем да си припремљен и знаш шта те чека - да ће увек да се нађе неко који ће да ти, цитира Јованово откривење, отварање печата и дување у трубе...
Значи, случај решен, не помаже покајање - Луцифера судбина је запечаћена.
Леле си га теб што узе да му будеш адвокад:)))
https://www.youtube.com/watch?v=Cms3ih7bfd4
+0 / -0
0
Sevastopolj
(bolje imati pametnog za neprij)
15. април 2016. у 16.37
Sjajan link.
Uživao sam !
Ali, da nastavimo ovo moje razmišljanje.
Šta ako jednoga dana Lucifera nešto secne preko stomaka
i reši da se sit isplače i pokaje pred Tvorcem za svoje zablude i nedela.
Analogija sa nekim nižim primercima koje je Tvorac stvorio
nam kaže da će takav pokajani Lucifer biti draži Bogu nego svi
anđeli koji ga verno služiše kroz eone.
Takav je ovaj gore, ima neku roditeljsku grižu savesti valjda...
Ali, da manemo te nebeske priče, mene zanima kad se Đavo
preobrati, šta će biti sa onima koji su mu služili?
Da li bi Đavolovo pokajanje amnestiralo pred Bogom sve njih
ili bi morali lično da Mu se obrate kroz post, pokajanja, molitve
i uz obaveznu pričest?
+0 / -0
0
Regulus-Gavrilo
(Signal in the Heavens)
15. април 2016. у 18.23
„Analogija sa nekim nižim primercima koje je Tvorac stvorio
nam kaže da će takav pokajani Lucifer biti draži Bogu nego svi
anđeli koji ga verno služiše kroz eone.”
---------------
Видим твоју добронамерну жељу да важне ствари изведеш на чистину.
У праву си, један такав расплет ствари је могућ - то је та особита врлина бога, сетимо се само шта је Христ говорио о залуталој овци, да је она много важнија него цело стадо.
То је један од најачих атрибута бога, тј. љубав и праштање.
Што се мене тиче - ја би да се Луцифер што оштрије казни, што пре. Јербо, ово натезање и сва неслога између бога и и његовог бунтовног непослушног сина, због тог њиховог диспита, човек је навише страдао, увек извуко „дебљи крај.
Стварно, колико да смо ниски примерци, доста смо трпели, не иде више пријатељу. Нека петиција би требала да се покрене...
”
+0 / -0
0
cartensius
(pisac)
15. април 2016. у 23.14
Kaže mudra poslovica: „ko s đavolom tikve sadi...”, neće baš dobro
proći.
Sevastopolj, odlično pitanje, ali brate, treba ga najpre priupitati,
želi li on da se zaista pokaje, jer naše traćenje vremena će biti
uzalud potrošeno. S druge stane, vidiš li ti ljude poput ovoga
Gavrila, opire se Tvojoj dobroj nameri.
Evo šta se dešava: dok mi trošimo vreme na marginalne stvari, ovi
bre drugi, posle velikog praska, odoše daleko. Čak i Žil Vern u
svojim proviđenjima ostade nedorečen, ne pošavši mu za rukom da stvari
objasni do kraja. Za manje od milion godina stariji od nas, ali
brate uspeše oni da savladaju opake bolesti, pa čak i smrt, tehnika
brate, nauka, o filozofiji i da ne pričamo. Mi brate, kako smo
krenuli, stići ćemo ih, garantujem, za nepunih sto godina, uverićeš se
ako to doživimo, nadajući se da hoćemo. Taj neposlušan hromozom ili
neznonom naučićemo pameti. Ovu skromnu informaciju imamo samo sa
jedne od bezbroj planeta i svetova, a šta li se sve događa, ili
događalo na ostalim planetama, saznaćemo uskoro.
Evo, ovim da se bavimo, progres je ispred nas, šta nas briga za neke
kojima pokajanje ništa ne znači ili ga ne žele.
Maštu bre brate treba imati, bez nje propadosmo.
Pozdrav, Cartensius.
+0 / -0
0
Regulus-Gavrilo
(Signal in the Heavens)
16. април 2016. у 04.24
Писац, пријатељу, шалу на страну - да не компликујемо оно већ довољно компликовано.
Упрошћено - проникли смо, да ли смо то сами тражили и одлучили (мислим да нисмо) то је чињенично стање. Наша свест нам говори да јесмо, да постојимо.
Ако неко верује да је покајање начин нашег опстанка „спасења”, онда тај који тако мисли, треба да се упита, чега треба да се каје, да је дошао на свет не припремљен, не научен, и са пуно мало времена да одгонетне тајну свог настанка и опстанка?
Да ли си ти то тражио (да дођеш на овај свет)? Ја рецимо нисам, и не видим због чега би требао да се кајем и пред ким за оно што јесам. Ја нисам нашао траг или деловање тог библијског бога, на начин на којим се он описује. Тај лик и његова (бога) дела, ментални склоп нечије свести, умишњеност и сугестија неког индивида, његов капацитет, немоћ да себи нађе објашњење и место у свему, па је довело до потребе да своје стање учини подношљивим, јер његов оптерећени ум није могао да се носи са тако комплексим стварима, он се учаурио.
По моме ствари не изгледају тако - као што нам то библија покушава да дочара.
Прихватити такво једно учење је равно предаји, „бацање пешкира у ринг”
Ако човека интересује његов опстанак, тај за почетак треба да открије механизме (грађу и темељ) његове свести, како је саграђена тј. шта стоји иза ње.
Ако имаш један објекат, рецимо, кући, па ваљда те интересује од чега је темељ, и остала грађа.
Постоји (за наша чула и иструменте) видљив и невидљив космос.
Космос, у коме делују две силе, једна у виду енергије, коју некад називамо материјом, и она друга сила која не садржи ама баш ништа, служи као подиј, или платно које омогућава наступ енергије, једно без другог су ништа, и свако по себи ништа.
Уствари то је то што хебе нашу кокош звани мозак. Колико да јеси, опет ниси.
Не примајте себи све олако, не журите, време је само илузија, и не постоји.
+0 / -0
0
Regulus-Gavrilo
(Signal in the Heavens)
16. април 2016. у 04.46
Ево нашег једног србина, човек се озбиљно позабавио тематиком. Неко из вас ће верујем наћи интересантним.
Има добрих ствари које могу да подстакну к даљем раду у том правцу.
http://milaneternal.blogspot.se/2012/09/zakon-postojanja.html
+0 / -0
0
Regulus-Gavrilo
(Signal in the Heavens)
16. април 2016. у 06.10
Писац, пријатељу, што се тиче људске природе од његовог документираног настанка па до овог којим јесте данас - није се много (по својој природи) променио.
Види, све је то почело у колективно, хиерархија, и статус индивида, сваки је имао своје место, а с тиме значај, с тим, и одговорност.
Храна или прехрана није био неки већи пробле, увек су могли да се преселе у плодније пределе.
Временом је дошло до контакта са другим племеним. Мали број (једна фамилија или две) нису били претња другом племену, прихваћени су од заједнице на тој територији.
Проблем је настао када је почело насељавање велиог броја једни на територију других.
Почела је да се прави разлика, дошло до неспоразума ту и тамо.
Али када су земља, река или језера, и дивљач постала ревира племена, почели су и сукоби.
Статус или обележје индивида или племена (тетоваже, накити, одећа, пирцинг), то су први симболи сујеверја, симболи су постали убеђења, то су били први знаци надприродних сила и духова која ето имају моћ да помогну тамо где човек не може.
Шта се ту може, ако је то била грешка, онда нека неко објасни шта је човек могао да уради, да ли је постајала друга алтернатива?
Мислим да није било друге, ствар је прошла испитање. Али видим остало је још посла како би се решимо тих авети и демона који смо тако призивали у давној прошлости.
Када анализирамо ствар и њено стање, треба да имамо све доступна знања при руци, правилну селекцију, ону кључну, из физике, хемије, биологије итд.
На питања, рецимо, да ли смо условљени потребом да поседујемо власт, инситирамо и сматрамо да та власт пренадлежи мени, и да је све чиним да ја будем тај који влада, зашто је онда то тако, то се примећује у сваком сегменту друштва?
По моме, да би нашао одговор тој појави, и разумео узрок таквог нагона, ја налазим ослонац у једном из многих закона физике. Један атом и његово обележје, или, зашто не, најситнија честица, с тим да она већ постоји, аутоматски јој преднадлежи и право на простор.
То је тај први и за мене фундаментални закон, место, ревира, свој простор. Ако то узмемо у обзир, онда је лако објаснити конфликт или хармонију када две честице колидирају, једна од њих ће да преовлада, али тиме и сама губи своје обележје (бива измењена).
Питање је, пошто смо у контакту са многим стварима, како успоставити хармонију између њих, јер у противном, ми смо у конфликту.
Лично мислим да смо у сталном прелазу из једног у друго, и да нисмо увек у стању да очувамо контролу. Могуће да то тако и мора да буде, да би смо уопште говорили о процесу, или стање, које ми називамо, живот.
Нема зла или добра, то није прави назив. То је једна монета са два лица, без тога и живот, сама свест о себи не би била могућа. Треба само привикнути, и прихватити, не правити разлику између доброг и лошег који уствари и не постоје.
+0 / -0
0
Glasnik
16. април 2016. у 06.38
Nema pokajanja za njega vise. Otisao je predaleko.
Njemu je data sansa dok je bio na nebu.
To je bilo njegovo vreme milosti. Posle je zbacen sneba i to je zapecatilo njegovu sudbinu.
Sada je naše vreme milosti dok živimo. Kada umremo zavrsilo se.
+0 / -0
0
Regulus-Gavrilo
(Signal in the Heavens)
16. април 2016. у 07.12
Ма није му дата шанса. Бог је требао после стварања да се повуче назад, нестане, постане неприметан. Да једноставно прилегне и дивани, и ужива у свом ремек делу.
Не, Бог изабра да прчка у сваку радњу, да је главни, најпаметнији и најачи. Требао је да да Луцифери слободан плеј „граунд”.
Јербо, види паралелу, човек очува дете, кад одрасте, оно је свој човек, немој да му се мешаш у брак и у фамилију, пусти га да живи свој живот.
Не, овај као и енглеска краљица, не даје круну Чарлсу, овај јада има да пандркне колико видим пре Ње, решио „Носферату” да је однесе са собом у гроб.
Замисли људи који стегну стечено богатство и не пуштају „чувају да дете има шта да наследи”, а дешава се да надживе своје дете. Поготово овај, Он (Бог) је кажу, вечит.
+0 / -0
0
Regulus-Gavrilo
(Signal in the Heavens)
16. април 2016. у 07.46
Замисли да је стварно тако Свемир се рађа и умире, кока снесе јаје, па омда умре, јаје постане кокош, која потом снесе јаје, тј, прониче из себе помоћу сачуване информације, информације која се у процесу не губи.
Онда мора да је тако и са „злом” та клица је саставни део јајета, жуманце, или сама љуспа, без које поменути процес није могућ.
Отприлике тако „Љуба” на линку изнад то види.
А на питање, зашто бог није уништио Луцифера, судећи по библији „злу се треба дати времена да сазри, и да ће оно само себе уништити” јер је по својој природи самодеструктивно.
Ово задње није тачно, више ми звучи као један компромис, а не као решење и елиминирања зла које уствари није зло. Је уствари немоћ човека, тј. његово не знање, да објасни из свог его угла непријатности и потешкоћа са којима се сусреће.
Јер је у човеку уграђен механизам, један нагон за стимулом које изазива задовољство и срећу, еуфорично стање.
+0 / -0
0
Sevastopolj
(bolje imati pametnog za neprij)
16. април 2016. у 10.11
Mene isto brine i gde je Lucifer završio kada je „zbačen”
s Neba.
Pa što ga Dobri Bog ne šutnu negde, nego ga baš
strmeknu na Zemlju među Adamove potomke tj. nas?
+0 / -0
0
revizor
(pilot)
16. април 2016. у 22.01
PAD LUCIFERA - SOTONE I NJEGOVO ZBACIVANJE:
„Sine čovječji, nariči za carem Tirskim, i reci mu: ovako veli Gospod Gospod: ti si pečat savršenstva, pun si mudrosti, i sasvijem si lijep.
Bio si u Edemu vrtu Božjem; pokrivalo te je svako drago kamenje: sarad, topaz, dijamanat, hrisolit, onih, jaspid, safir, karbunkul, smaragd i zlato; onaj dan kad si se rodio načinjeni ti biše bubnji tvoji i svirale.
Ti si bio heruvim, pomazan da zaklanjaš; i ja te postavih; ti bješe na svetoj gori Božijoj, hođaše posred kamenja ognjenoga.
Savršen bješe na putovima svojim od dana kad se rodi dokle se ne nađe bezakonje na tebi.
Od mnoštva trgovine svoje napunio si se iznutra nasilja, i griješio si; zato ću te baciti kao nečistotu s gore Božje, i zatrću te između kamenja ognjenoga, heruvime zaklanjaču!
Srce se tvoje ponese ljepotom tvojom, ti pokvari mudrost svoju svjetlošću svojom; baciću te na zemlju, pred careve ću te položiti da te gledaju.
Od mnoštva bezakonja svojega, od nepravde u trgovini svojoj oskvrnio si svetinju svoju; zato ću izvesti oganj ispred tebe, koji će te proždrijeti, i obratiću te u pepeo na zemlji pred svjema koji te gledaju.
Svi koji te poznaju među narodima prepašće se od tebe; bićeš strahota, i neće te biti dovijeka” ( knjiga proroka jezekilja 28. 12 - 19 )
„I posta rat na nebu. Mihailo i anđeli njegovi udariše na aždahu, i bi se aždaha i anđeli njezini.
I ne nadvladaše, i više im se ne nađe mjesta na nebu.
I zbačena bi aždaha velika, stara zmija, koja se zove đavo i sotona, koja vara sav vasioni svijet, i zbačena bi na zemlju, i anđeli njezini zbačeni biše s njom.
I čuh glas veliki na nebu koji govori: sad posta spasenije i sila i carstvo Boga našega, i oblast Hrista njegova; jer se zbaci opadač braće naše, koji ih opadaše pred Bogom našijem dan i noć.
I oni ga pobijediše krvlju jagnjetovom i riječju svjedočanstva svojega, i ne mariše za život svoj do same smrti.
Zato veselite se nebesa i vi koji živite na njima. Teško vama koji živite na zemlji i moru, jer đavo siđe k vama, i vrlo se rasrdio, znajući da vremena malo ima” ( otkrivenje Jovanovo 12. 7 - 10 )
„Kako pade s neba, zvijezdo danice, kćeri zorina? kako se obori na zemlju koji si gazio narode?
A govorio si u srcu svom: izaći ću na nebo, više zvijezda Božijih podignuću prijesto svoj, i sješću na gori zbornoj na strani sjevernoj;
Izaći ću u visine nad oblake, izjednačiću se s višnjim.
A ti se u pakao svrže, u dubinu grobnu.
Koji te vide pogledaće na te, i gledaće te govoreći: to li je onaj koji je tresao zemlju, koji je drmao carstva,
Koji je vasiljenu obraćao u pustinju, i gradove njezine raskopavao? roblje svoje nije otpuštao kući?
Svi carevi narodni, svikoliki, leže slavno, svaki u svojoj kući.
A ti se izbaci iz groba svojega, kao gadna grana, kao haljina pobijenijeh, mačem probodenijeh, koji slaze u jamu kamenu, kao pogažen strv.
Nećeš se združiti s njima pogrebom, jer si zemlju svoju zatro, narod si svoj ubio; neće se spominjati sjeme zlikovačko dok je vijeka” ( knjiga proroka Isaije 14. 12 - 20 )
„I nije čudo, jer se sam sotona pretvara u anđela svetla.
Nije dakle ništa veliko ako se i sluge njegove pretvaraju kao sluge pravde, kojima će svršetak biti po delima njihovim” ( 2 Korinćanima poslanica 11- 14 - 15 )
ĐAVO OTAC LAŽI:
„Vaš je otac đavo; i slasti oca svojega hoćete da činite: on je krvnik ljudski od početka, i ne stoji na istini; jer nema istine u njemu; kad govori laž, svoje govori: jer je laža i otac laži” ( jevanđelje po Jovanu 8. 44 )
ZASLEPLJUJE RAZUM ZA POZNANJE ISTINE:
„Ako li je pak pokriveno jevanđelje naše u onima je pokriveno koji ginu,
U kojima bog sveta ovog oslepi razume nevernika, da im ne zasvetli videlo jevanđelja slave Hristove, koji je obličje Boga, koji se ne vidi” ( 2 Korinćanima 4. 3 - 4 )
ČINI LAŽNA ČUDA:
„I vidjeh iz usta aždahinijeh, i iz usta zvijerinijeh, i iz usta lažnoga proroka, gdje iziđoše tri nečista duha, kao žabe.
Jer su ovo duhovi đavolski koji čine čudesa i izlaze k carevima svega vasionoga svijeta da ih skupe na boj za onaj veliki dan Boga svedržitelja” ( otkrivenje Jovanovo 16. 13 - 14 )
TRAŽI KOGA DA UNIŠTI - KAKO SE ODBRANITI:
„Budite trijezni i pazite, jer suparnik vaš, đavo, kao lav ričući hodi i traži koga da proždere.
Branite se od njega tvrđom u vjeri, znajući da se takova stradanja događaju vašoj braći po svijetu” ( 1 poslanica Petrova 5. 8 - 9 )
IMA DRŽAVU SMRTI - ISUS GA POBEĐUJE:
„Budući pak da djeca imaju tijelo i krv, tako i on uze dijel u tome, da smrću satre onoga koji ima državu smrti, to jest đavola;
I da izbavi one koji god od straha smrti u svemu životu biše robovi” ( Jevrejima poslanica 2. 14 - 15 )
ON JE ZAČETNIK GREHA - ONI KOJI GREŠE SU NJEGOVA DECA:
Dečice! Niko da vas ne vara: koji pravdu tvori pravednik je, kao što je On pravedan;
Koji tvori greh od đavola je, jer đavo greši od početka. Zato se javi Sin Božji da raskopa dela đavolja.
Koji je god rođen od Boga ne čini greha, jer Njegovo seme stoji u njemu, i ne može grešiti, jer je rođen od Boga.
Po tome se poznaju deca Božija i deca đavolja: koji god ne tvori pravde, nije od Boga, i koji ne ljubi brata svog„ ( 1 Jovanova poslanica 3. 7 - 10 )
”I vas koji bijaste mrtvi za prestupljenja i grijehe svoje,
U kojima nekad hodiste po vijeku ovoga svijeta, po knezu koji vlada u vjetru, po duhu koji sad radi u sinovima protivljenja;
U kojima i mi svi življesmo negda po željama tijela svojega, čineći volju tijela i posmisli, i bijasmo rođena djeca gnjeva, kao i ostali„ ( Efescima poslanica 2. 1 - 3 )
PROGONI CRKVU I BOŽJI NAROD:
”I posta rat na nebu. Mihailo i anđeli njegovi udariše na aždahu, i bi se aždaha i anđeli njezini.
I ne nadvladaše, i više im se ne nađe mjesta na nebu.
I zbačena bi aždaha velika, stara zmija, koja se zove đavo i sotona, koja vara sav vasioni svijet, i zbačena bi na zemlju, i anđeli njezini zbačeni biše s njom.
I čuh glas veliki na nebu koji govori: sad posta spasenije i sila i carstvo Boga našega, i oblast Hrista njegova; jer se zbaci opadač braće naše, koji ih opadaše pred Bogom našijem dan i noć.
I oni ga pobijediše krvlju jagnjetovom i riječju svjedočanstva svojega, i ne mariše za život svoj do same smrti.
Zato veselite se nebesa i vi koji živite na njima. Teško vama koji živite na zemlji i moru, jer đavo siđe k vama, i vrlo se rasrdio, znajući da vremena malo ima.
I kad vidje aždaha da zbačena bi na zemlju, gonjaše ženu koja rodi muško.
I ženi dana biše dva krila orla velikoga da leti u pustinju na svoje mjesto, gdje će se hraniti vrijeme i vremena i po vremena, sakrivena od lica zmijina.
I ispusti zmija za ženom iz usta svojijeh vodu kao rijeku, da je utopi u rijeci.
I pomože zemlja ženi, i otvori zemlja usta svoja, i proždrije rijeku koju ispusti zmija iz usta svojijeh.
I razgnjevi se zmija na ženu, i otide da se pobije sa ostalijem sjemenom njezinijem, koje drži zapovijesti Božije i ima svjedočanstvo Isusa Hrista„ ( otkrivenje 12. 7 - 17 )
”
+0 / -0
0
revizor
(pilot)
16. април 2016. у 22.12
Sukob unapred najavljen
Božanska tajna
Bog je sva ingeligentna bića stvorio kao slobodna moralna bića sa sposobnošću da iz ljubavi budu verna Stvoritelju ili da odbace Njegov autoritet. Nekoliko novozavetnih tekstova pokazuju da je Bog predvideo otpad među anđelima i neposlušnost koja će iz toga uslediti. On je unapred znao da će i čovečanstvo biti navedeno da se prikljući pobuni.
Pre početka računanja vremena (bar što se ove planete tiče) – u nekom delu večnosti u prošlosti - Bog, što znači Otac, Sin i Sveti Duh, sačinio je plan spasen ja da bi rešio problem koji će se pojaviti. Apostol Pavle govori o tom planu kao o „tajni koja je bila sakrivena od postanja sveta” (Rimljanima 16,25). Ova „tajna” ili „sakrivena mudrost”, kaže Pavle, postoji od davnina, „pre sveta”, dakle, pre nego što se počelo računati vreme na našoj planeti (1. Korinćanima 2,7).
Ova tajna je „tajna evanđelja”, kako Pavle objašnjava na drugom mestu (Efescima 6,19). Očigledno je, prema tome, da pobuna koja je izbila među nekim stvorenim inteligentnim bićima u svemiru, nije iznenadila Boga. Božansko Trojstvo je već odredilo „hitne mere” za spasenje prevarenih ljudskih buntovnika – plan kojim će se osigurati i efikasno sredstvo da se pobuna zauvek onemogući.
1. Blagodat je pokrenula plan
„Blagodat” je milosrdno nebesko ponašanje iz ljubavi prema buntovnim grešnicima sa Zemlje, koji takvo ponašanje ničim nisu zaslužili. Na osnovu svoje blagodati Bog je odlučio da izbavi i preobrazi sve pokajane grešnike koji su prihvatili mere preduzete radi njihovog spasenja. Apostol naglašava da se njihovo spasenje ne može pripisati nekim njihovim dobrim delima koja su učinili, već Božjoj „naredbi i blagodati, koja nam je dana u Hristu Isusu pre vremena večnih” (2. Timotiju 1,9).
2. Hristova pomiriteljska smrt
Bog je odlučio da će pomiriteljska smrt Isusa Hrista predstavljati srž plana spasenja. Apostol Petar je potvrdio postojanje te odluke kada je mnoštvu koje je prisustvovalo prazniku Pedesetnice u Jerusalimu rekao o Hristu: „Ovoga određenim savetom i promislom Božjim predana primivši, preko ruku bezakonika prikovaste i ubiste.” (Dela 2,23) Kasnije je pisao svojoj braći, hrišćanima: „Znajući da se propadljivim srebrom ili zlatom ne iskupiste iz sujetnoga svojega življenja koje ste videli od otaca, nego skupocenom krvlju Hrista, kao bezazlena i prečista jagnjeta, koji je određen još pre postanja sveta i javio se u poslednja vremena vas radi.” (1. Petrova 1,18-20)
Po svom karakteru Bog je pravedan i milosrdan, svet i milostiv. Bez obzira koliko voleo buntovne grešnike među ljudima, Bog nikako ne bi mogao ostati pravedan kada bi im jednostavno otpisao grehe. Međutim, još pre ulaska greha i pobune u svemir, Bog je odlučio da ukaže svoju blagodat pokajanim grešnicima preko Isusa Hrista, drugim rečima, preko Njegove pomiriteljske smrti. Ova kazna, Hristova zamenička smrt, zadovoljiće zahteve božanske pravednosti i omogućiti pokajanim grešnicima da dobiju oproštenje greha i da se pomire sa Bogom (Rimljanima 3,21-26).
3. Prihvatanje uslova spasenja
Bog – Otac, Sin i Sveti Duh – odlučio je da primi u svoju „porodicu” sve pripadnike Adamovog grešnog roda koji prihvate Isusa Hrista kao svog Spasitelja i Gospoda i koji sklope zavet vernosti s Njime. Apostol je napisao: „Blagosloven Bog i Otac Gospoda našega Isusa Hrista, koji nas je blagoslovio svakim blagoslovom duhovnim na nebesima kroz Hrista, kao što nas izabra kroz njega pre postanja sveta ... odredivši nas napred kroz Isusa Hrista sebi za posinaštvo, po ugodnosti volje svoje, na pohvalu slavne blagodati svoje kojom nas oblagodati u ljubaznome.” (Efescima 1,3-6) Niko nije unapred određen da bude izgubljen, jer je načinjen plan prema kojemu, kao što je apostol Jovan kasnije napisao: „Koji ga primiše dade im vlast da budu sinovi Božji, koji veruju u ime njegovo.” (Jovan 1,12; vidi Bog IV.B!)
4. Obnavljanje karaktera
Apostol Pavle nagoveštava da se Bog postarao da izleči pokajane grešnike od razornog unutrašnjeg delovanja greha u njihovim srcima. On kaže da je dobio zadatak da objavi „tajnu koja je bila sakrivena od postanja sveta i naraštaja”, a posebno određeni aspekt te tajne, „koja je Hristos u vama, nada slave” (Kološanima 1,26.17). Pošto Hristos treba da živi u verniku (Galatima 2,20) preko svoga Svetoga Duha (Jovan 14,16-18.23; Rimljanima 8,9.20), obećanje o Njegovom boravku u srcu vernika verovatno se odnosi na preobražavajuće i obnavljajuće delovanje Svetoga Duha u životu čoveka (Jovan 3,6-8; Rimljanima 8,14-16; vidi Bog VII.C.5.c!).
Ukoliko je ovo tumačenje teksta u Kološanima pravilno, Božji plan se postarao da zadovolji dve velike potrebe grešnog ljudskog roda: (1) smrt, kazna za greh, biće poništena Hristovom pomiriteljskom, zameničkom smrću kao kaznenom merom; (2) sila greha u ljudskom srcu biće savladana Hristovom silom pod uticajem Svetoga Duha koji deluje u srcu vernika.
5. Večna nagrada
Dva teksta govore o nagradi koju je Bog odredio onima koji prihvate plan spasenja. Apostol Pavle piše u Poslanici Titu 1,2. o vernikovoj „nadi večnoga života koji obeća nelažni Bog pre vremena večnih”. Isusova priča o konačnom sudu proširuje obećanje o večnom životu: „Tada će reći car onima koji mu stoje s desne strane: hodite blagosloveni oca mojega, primite carstvo koje vam je pripravljeno od postanja sveta.” (Matej 25,34) Pošto je ovo nasleđeno carstvo ustvari ponovo stvorena i obnovljena Zemlja – što je za sada još budućnost (Matej 5,5; 2. Petrova 3,13) – izraz „pripravljeno” odnosi se na odluku koju je Bog doneo u večnosti u prošlosti stvarajući plan spasenja.
U istoj priči Isus govori i o delu odluke koji se odnosi na nepokajane buntovnike: „Idite od mene prokleti u oganj večni, pripravljen đavolu (diabolos) i anđelima njegovim!” (Matej 25,41) Prema tome, u nebeskom savetu koji je održan pre stvaranja sveta, Bog je najavio konačnu sudbinu i pokajanih i nepokajanih pripadnika ljudskog roda. Iz ove izjave se može videti da Bog nikada nije nameravao da ljudski rod prepusti propasti. Uništenje je namenjeno jedino „đavolu i anđelima njegovim”.
Ova niz značajnih tekstova, u kojima su iznesene osnovne karakteristike Božjeg plana spasenja, prepoznaje „neprijatelja”, začetnika moralnog sukoba koji će potresati svemir hiljadama godina: to su „đavo i anđeli njegovi” koji su se udružili s njime. Jedan od razloga što se Mesija morao pojaviti na svetu bila je u potreba da se nebeska odluka Oca, Sina i Svetoga Duha o načinu spasenja grešnika objavi ljudima. „Otvoriću u pričama usta svoja, kazaću sakriveno od postanja sveta!” (Matej 13,35; vidi Spasenje II. A!)
B. Izazivač
U priči o sudu (Matej 25) Isus je izazivača sukoba, neprijatelja božanskog poretka, nazvao „đavolom”, što je samo jedan od naziva koji se daju toj zloj ličnosti. O njemu se govori i kao o Sotoni i kušaču (Matej 4,1.3.10). U Knjizi Otkrivenja on se naziva „aždaha velika”, „stara zmija” – što je podsećanje na način kojim se poslužio da iskuša Evu – i kao „varalica celog vasionog sveta” (Otkrivenje 12,9; 20,2). On se zove „nečastivi” (Matej 13,19) i „opadač braće svoje” (Otkrivenje 12,10).
Sotona se predstavlja kao starešina anđela koji su se udružili s njime (Matej 25,41) i nosi titulu Velzevul, „knez đavolski” (Marko 3,22). Demoni se ponekad nazivaju duhovima (Luka 9,39.42), nečistim duhovima (Marko 7,25.26), ili zlim duhovima (Luka 8,2). Sotona u Bibliji dobija i titulu „kneza koji vlada u vetru” (Efescima 2,2), „kneza ovoga sveta” (Jovan 12,31; 14,30; 16,11), i „boga sveta ovoga” (2. Korinćanima 4,4; vidi Smrt I.B.2. a-d!).
+0 / -0
0
revizor
(pilot)
16. април 2016. у 22.22
Poreklo sukoba
A. Bog i Njegova dela stvaranja
Sveto pismo započinje opisom Božjeg dela stvaranja Zemlje. „U početku stvori Bog nebo i zemlju” (1. Mojsijeva 1,1). Iako izveštaj o stvaranju opisuje delovanje sve tri božanske ličnosti, Oca, Sina i Svetoga Duha (1. Mojsijeva 1,2.26), Novi zavet jasno ističe Boga Sina kao aktivnog Stvoritelja koji je svojom rečju doveo u postojanje Zemlju i sve oblike života na njoj (Jevrejima 1,1-3; Jovan 1,1-3.10.14).
Apostol Pavle ide čak i dalje, pripisujući postojanje celog kosmosa – nastanjenog anđelima i drugim inteligentnim bićima, pa i ljudima – stvaralačkoj i održavateljskoj moći Boga Sina. „Jer kroz njega bi sazdano sve što je na nebu i što je na zemlji, što se vidi i što se ne vidi, bilo prestoli ili gospodstva ili poglavarstva ili vlasti – sve se krozanj i zanj sazda. I on je pre svega i sve je u njemu.” (Kološanima 1,16.17)
I tako, kada je u večnosti u prošlosti Trojstvo načinilo plan da spase ljudski rod ukoliko padne u greh, Hristos je planirao da preuzme ulogu aktivnog Spasitelja ljudskog roda, Sin Božji je pristao da se utelovi i da umre posredničkom, zameničkom smrću da bi otkupio pokajnike. Sam Stvoritelj je odlučio da bude Spasitelj čovečanstva .
B. Nebeski zakoni
Premudri Bog je podredio celi stvoreni kosmos, i živi i neživi svet, fizičkim ili prirodnim zakonima. Sve je podložno zakonima koji vladaju na njegovom mestu u kosmosu. Nikakva istinska nauka o svetu prirode ne bi mogla postojati kada svemir ne bi delovao na sređen način. Biljke i životinje rastu u ciklusima u skladu sa zakonima koji upravljaju njihovim postojanjem; isto onako kao što sunca i galaksije idu putanjama koje su im određene. Kada bi fizički zakoni bili prekršeni, celi fizički svet bi pao u haos.
Na sličan način, inteligentna bića su podložna fizičkim zakonima kojima je uređen njihov život. Međutim, Stvoritelj je inteligentna bića podložio i moralnom zakonu. Bog je odlučio da sva stvorena inteligentna bića treba da postoje i kao slobodna moralna bića – s pravom i sposobnošću da donose odluke. Ta činjenica je ugrađena u mnoge biblijske pozive ljudima da budu poslušni Bogu i da se odvrate od greha i Sotone (5. Mojsijeva 30,19.20; Amos 5,14.15; Jakov 4,7). Pošto je božanski karakter opisan kao karakter utemeljen na beskrajnoj ljubavi (2. Mojsijeva 34,5-7; 1. Jovanova 4,8), Bog zahteva da vernost i služba Njegovih inteligentnih podanika proističe jedino iz istinskog poštovanja Njegovog karaktera i istinske ljubaviu prema Njemu.
Moralni zakon izražava volju Stvoritelja i nikoga ne ugnjetava. Božanska ljubav može da izdaje samo pravedne i dobre zapovesti (1. Jovanova 5,3). Osim toga, poslušnost nije teška onome koji voli naredbodavca. Apostol Pavle objašnjava: „Ljubav ne čini zla bližnjemu, dakle je ljubav izvršenje zakona.” (Rimljanima 13,10) Iz toga proizlazi da moralna bića koja su nastala delovanjem Stvoritelja koji je po svojoj prirodi samo ljubav, treba da i sama nose ljubav u srcu i da se raduju da poslušaju bilo koju Božju zapovest.
Deset zapovesti su deset pravila nebeskog moralnog zakona, koja su prilagođena potrebama ljudskog roda. Dvostruko osnovno načelo moralnog zakona sam Isus je sažeo u svom objašnjavanju pravila zapisanih na dve kamene ploče Deset zapovesti. Namera prve ploče – prve četiri zapovesti – glasi: „Ljubi Gospoda Boga svojega svim srcem svojim, svom dušom svojom i svom misli svojom. Ovo je prva i najveća zapovest.” (Matej 22,37.38) Namera poslednjih šest zapovesti sažeta je na sličan način: „A druga je kao i ova: ljubi bližnjega svojega kao sebe samoga. O ovim dvema zapovestima visi sav zakon i proroci.” (Matej 22, 39.40; Rimljanima 13,8-10)
Mogli bismo pretpostaviti da dvostruko načelo ljubavi izražava Božju volju za sve vrste inteligentnih bića, kao što predstavlja i samu srž biblijske religije: Najviša dužnost stvorenja je da ukaže najvišu ljubav svome Stvoritelju i nesebičnu ljubav svojim bližnjima. Zatim, mogli bismo pretpostaviti da je ovo dvostruko načelo prilagođeno potrebama i mogućnostima svih vrsta inteligentnih bića ponaosob, na isti način kao što je Dekalog prilagođen potrebama i mogućnostima ljudskog roda. Prema tome, pošto se anđeli ne žene ili udaju (Matej 22,30), peta i sedma zapovest nemaju neku veliku ulogu u njihovom životu. Sa druge strane, Sotona je optužen i za ubistvo i za laž, što znači da je prekršio šestu i desetu zapovest (Jovan 8,44).
Iako Dekalog nije bio objavljen u pisanom obliku sve do Sinaja kada ga je Bog dao Mojsiju u obliku dve kamene ploče (2. Mojsijeva 20,2-17; 5. Mojsijeva 10,4), izveštaji u 1. Mojsijevoj pokazuju da su pripadnici ljudskog roda znali za te propise od najranijih vremena (Prva ploča: 1. Mojsijeva 2,1-3; 35,1-4; Druga ploča: 1. Mojsijeva 4,8-11; 12,11-19; 18,19; 19,1-10; 39,7-9; 44,8). Apostol Pavle tvrdi da su Deset zapovesti u usmenom obliku bile poznate u vremenu od stvaranja do Mojsija (Rimljanima 5,13.14). Krajnja pokvarenost pretpotopnih stanovnika može se tako označiti samo zato što su poznavali Božju volju i svesno odlučili da krše i zanemaruju božanske smernice koje regulišu ljudsko ponašanje i sreću (1. Mojsijeva 6,5).
Međutim, moralni zakon, objavljen različitim vrstama stvorenih bića u njima prilagođenom obliku, predstavlja osnovni predmer spora u velikom sukobu koji je potresao svemir. Pitanja Božjeg autoriteta, vladavine i obaveznosti inteligentnih bića da poštuju Njegovu volju u obliku moralnog zakona dovela su do prepirki i rasprava koje su izazvale bolno otuđenje između Boga i velikog dela anđela, između Boga i novostvorene ljudske vrste.
C. Sporna pitanja u sukobu
Da bismo iz biblijske perspektive jasnije sagledali moralni sukob koji je podelio svemir, moramo razumeti sporna pitanja i kako se moglo dogoditi da se o njima raspravlja među anđelima.
1. Lucifer
Sotona, Božji neprijatelj, nije izašao iz stvaralačke ruke Božjeg Sina kao zli anđeo, demon, Sotona. Sasvim suprotno tome, Stvoritelj mu je podario život kao mudrom i slavnom anđelu. Dva starozavetna teksta indirektno opisuju poreklo, položaj i moralni pad tog moćnog bića (Isaija 14,4-21; Jezekilj 28,12-19). Po svom prvobitnom određenju, ova proročanstva su se odnosila na neznabožačke careve Tira i Vavilona, koji su živeli u vreme Isaije i Jezekilja. Iako liberalni teolozi odbacuju ovo vrlo staro hrišćansko tumačenje, izgleda očigledno na temelju čak i površnog čitanja da se neke pojedinosti mogu primeniti jedino na ličnosti daleko veće od tih bliskoistočnih vladara.
Zagonetka se može rešiti boljim razumevanjem prirode biblijskih spisa. Iako je Izrailj, u određenom smislu, odbacio Boga kao svoga vladara kada je narod zatražio od proroka Samuila da uspostavi monarhiju (1. Samuilova 8,7; 12,12), u stvarnosti je Bog i dalje bio priznavan kao teokratski vladar naroda koji vlada preko svojih ljudskih predstavnika na carskom prestolu (Isaija 41,21; Sofonija 3,15). Isto onako kao što je Bog stajao iza Davidovog prestola u Izrailju, tako je i Sotona stajao iza prestola ovih neznabožačkih carstava. Isto onako kako se od careva iz Davidove dinastije očekivalo da pokazuju karakterne osobine i vrline pravog Boga, tako su i ti neznabožački vladari oličavali karakteristike svojih demonskih zaštitnika.
Osim toga, isto onako kao što se u Davidovim psalmima, s vremena na vreme ukaže neka istaknuta pojedinost o misiji i karakteru Mesije – koji treba da bude Davidov potomak – tako se i u onim proročkim tekstovima koji su upućeni carevima Tira i Vavilona s vremena na vreme zavesa povuče ustranu da istakne neku Sotoninu karakteristiku. Kao primer takvih tekstova možemo uzeti izjavu apostola Petra da se Psalam16,8-11. ne odnosi na Davida, nego na Hrista, iako je David napisao taj tekst u prvom licu jednine (Dela 2,25-36).
Iz kombinacije tih tekstova saznajemo da je Sotonino prvobitno ime bilo Lucifer (Isaija 14,12) ili, doslovno, „Jutarnja zvezda” i da je on kao anđeo stajao u Božjoj neposrednoj blizini. „Ti si bio heruvim, pomazan da zaklanjaš... ti beše na svetoj gori Božjoj, hođaše posred kamenja ognjenoga.” (Jezekilj 28,14) Zatim, Lucifer je bio stvoren kao bezgrešno biće. „Savršen beše na putovima svojim od dana kada se rodi dokle se ne nađe bezakonje na tebi.” (Jezekilj 28,15)
Onda proroci objašnjavaju kako je visoko postavljeno biće počelo da gaji ohole misli o svojoj veličini. „Srce se tvoje ponese lepotom tvojom, ti pokvari mudrost tvoju svetlošću svojom.” (Jezekilj 28,17) „A govorio si u srcu svom: izaći ću na nebo, više zvezda Božjih podignuću presto svoj, i sešću na gori zbornoj, na strani severnoj. Izaćiću u visine nad oblake, izjednačiću se s Višnjim.” (Isaija 14,13.14) Apostol Pavle potvrđuje ovaj proročki opis kada poziva protiv rukopoloženja novoobraćenih vernika, „da se ne bi naduo i upao u sud đavolji” (1. Timotiju 3,6).
Ovi tekstovi nam pomažu da shvatimo ozbiljnost sukoba. On je započeo neđu najvišim predstavnicima Božjih inteligentnih stvorenja - među anđelima na Nebu. Počeo je sa plemenitim anđelom – heruvimom zaklanjačem – koji je stajao u Božjoj prisutnosti. Izazov je bio upućen iz same prestone dvorane Boga Višnjega .
+0 / -0
0
revizor
(pilot)
16. април 2016. у 22.25
Sporna pitanja
Ne može se pretpostaviti da je buna odjednom buknula punom žestinom. Trebalo joj je vremena da se razvije. Ni sukob se nije mogao pojaviti bez nekog bar naizgled stvarnog razloga koji bi ga opravdao. Međutim, u savršenom svemiru, u kojemu ničega nije nedostajalo, svakako da ostaje tajna kako je jedno stvoreno, zavisno biće počelo da priželjkuje presto samopostojećeg Stvoritelja – što izgleda nemoguće samo po sebi.
Oko čega se vodio spor? Nijedan pojedinačni tekst ne navodi tačna pitanja koja je Lucifer postavio, zaslepljen ohološću, pokušavajući da uzurpira božanske prerogative. Međutim, možemo slobodno pretpostaviti na temelju nekoliko biblijskih tekstova, prirodu spora i pitanja oko kojih se vodio.
a. Božji zakon. Apostol Jovan daje najjednostavniju definiciju prirode greha. „Svaki koji čini greh i bezakonje čini; i greh je bezakonje.” (1. Jovanova 3,4) Očigledno je iz same Poslanice da apostol govori o moralnom zakonu, pod čiju jurisdikciju je Bog stavio svoja inteligentna stvorenja (1. Jovanova 3,15; 5,21).
Međutim, greh je daleko ozbiljniji od običnog bezakonja. Biblija izjednačuje načela i propise moralnog zakona – prilagođene prilikama i vrsti inteligentnih bića – sa Stvoriteljevom voljom. Psalmista peva u jednom mesijanskom tekstu: „Hoću činiti volju tvoju, Bože moj, i zakon je tvoj meni u srcu!” (Psalam 40,8) Greh se prema tome smatra namernim kršenjem Božje volje ili bunom protiv Boga Stvoritelja. Kada grešnici namerno prestupaju moralni zakon, vređaju i odbacuju i samog Stvoritelja.
Kada, prema tome, Biblija kaže da „đavo greši od početka” (1. Jovanova 3,8), možemo slobodno zaključiti da je Lucifer posumnjao u potrebu da sveta bića, kao što su anđeli, treba da se pokore Božjoj moralnoj zapovesti. Možemo pretpostaviti i da je Božji zakon proglasio ograničavanjem anđeoske lične slobode. Apostolova izjava ukazuje da je Lucifer na kraju odbacio božanski autoritet, slomio jaram poslušnosti vladavini svoga Stvoritelja, i otvoreno počeo kršiti Njegovu jasno izraženu volju.
b. Božji karakter. Iza izražene volje Zakonodavca je Njegov karakter. Sumnjajući u Božji zakon, Lucifer je posumnjao i u karakter Stvoritelja. Ukoliko je moralni zakon, onako kako je formulisan za anđele – što je Lucifer očigledno isticao - nepotreban i ako ograničava njihovu ličnu slobodu, onda Stvoritelj ima neke svoje skrivene pobude kada inteligentna bića podvrgava takvim ograničenjima. Može se, dakle, pretpostaviti da je među anđelima širio glasine da su Stvoriteljeve pobude pogrešne. Možda je Bogu bilo potrebno da se oseti kao nadmoćno biće koje može samovoljno zahtevati slepu poslušnost od svojih stvorenja.
Isusov opis arhibuntovnika dobro se uklapa u ovu raspravu, jer govori o Luciferovom pogrešnom predstavljanju Božjeg karaktera. „On je krvnik ljudski od početka, i ne stoji na istini, jer nema istine u njemu, kada govori laž, svoje govori, jer je laža i otac laži.” (Jovan 8,44) Isus je otvoreno optužio Lucifera za ubistvo i za laž, za kršenje moralnog zakona. Ali, koga je Sotona ubio ili na koga je lagao na Nebu pre svog izgnanstva?
Pošto i Isus i Jovan opisuju „gnev” i „mržnju” kao misaone korene ubistva, Učitelj je verovatno mislio na čudna osećanja koja je Lucifer počeo da gaji i koja su ga navela na delovanje. U svetlosti Isusove izjave, možemo pretpostaviti da je Lucifer, gajeći u srcu duboku mržnju prema Bogu, krenuo od anđela do anđela pogrešno predstavljajući Božji karakter. Samo je podmuklim lažima o božanskom karakteru i vladavini mogao uspeti da navede veliki deo anđela da mu se pridruže.
c. Samostalnost stvorenih bića. Prva dva sporna pitanja nisu još otkrivala Luciferovu pravu želju: da bude nezavisan od svog Stvoritelja. Pošto je Bog izvor i održavatelj života, onda je jasno da sva stvorena bića zavise od Njega i da ne mogu postojati bez Njega. Želja i pokušaj sticanja nezavisnosti od Boga predstavlja prvenstveni greh stvorenog bića; dok samu srž pobune protiv Boga i Božje vladavine predstavlja pokušaj zbacivanja „jarma” pokornosti i poslušnosti Bogu.
Lucifer – prvi grešnik – pokušao je da se oslobodi božanskog autoriteta. Isaijino proročanstvo govori o tome: „A govorio si u srcu svom, izaći ću na nebo, više zvezda Božjih podignuću presto svoj, i sešću na gori zbornoj, na strani severnoj, izaći ću u visine nad oblake, izjednaćiću se s Višnjim!” (Isaija 14,13.14) Pet puta Lucifer se hvali onim što će učiniti. Njegovo „ja” postalo je središte njegovih misli, izgoneći iz njegove prirode nesebičnu požrtvovnu ljubav koju je Stvoritelja u njega usadio prilikom stvaranja. Lucifer je poželeo da sam sebi bude bog. U stvari, to i jeste srž autonomije. Buntovno stvorenje viče: „Nisi mi potreban, Bože; potpuno sam sposoban da sam upravljam svojim životom!”
d. Božanska pravednost i milost. Izgleda da je Lucifer pomislio da je otkrio slabu tačku u božanskom karakteru, mesto na kojemu se dve božanske osobine prividno sukobljavaju. Biblija opisuje Lucifera kao „opadača braće naše, koji ih opadaše pred Bogom našim dan i noć” (Otkrivenje 12,10; Zaharija 3,1-5). Možemo pretpostaviti da je Sotona tvrdio da su i oni, slično njemu, samo grešnici, pa da zato odriče pravo Nebu da im udeli svoju blagodat i oproštenje. Sporno pitanje glasi: Kako Bog može da bude istovremeno pravedan i milostiv? Ako je poslušnost Božjoj izraženoj volji tako vitalna za sreću inteligentnih stvorenja, kaže Lucifer, onda Bog može pokazati jedino pravednost prema grešnicima koji su je prekršili. Nije pošteno pokazati milost prema prekršiocima! Pravednost i milost se međusobno isključuju!
Videće se odmah da bilo koje sporno pitanje povezano sa izražavanjem božanskih atributa pravednosti i milosti smesta stavlja pod znak pitanja i verodostojnost plana spasenja. U vreme Luciferove pobune plan spasenja je bio potpuno nepoznat inteligentnim bićima. Bila je to „tajna”, sakrivena u Božjem srcu (Rimljanima 16,25.26; 1. Korinćanima 2,7).
Ovo posebno pitanje nas osposobljava da shvatimo koliko je stvaran problem s kojim se Bog suočio posle pojavljivanja greha i pobune. Božanska ljubav i Njegova samilost prema inteligentnim bićima koja je stvorio nisu se promenile niti nestale. Ali, kako bi sveti Bog mogao da pruži milost buntovnim grešnicima – bez obzira na njihovo pokajničko držanje – i da ipak ostane pravedan i veran svojoj prirodi? Nebeski plan spasenja će nam dati odgovor.
3. Čiji je autoritet najbolji?
Ako možemo suditi prema stanju na našoj planeti, svako inteligentno biće u celom Božjem svemiru je podložno nekom autoritetu. Apsolutna sloboda ne postoji u prirodi niti u ljudskom društvu. Prema tome, ne postavlja se pitanje kako možemo izbeći podložnost autoritetu, već pod kojim autoritetom će moj život doživeti najveći procvat – sada i u večnosti?
Najkorisniji duhovni autoritet u svemiru bio bi onaj koji bi podupirao najviši razvoj mentalnih, fizičkih i duhovnih sposobnosti svojih podanika. Svakako, takav autoritet bi morao da bude pokrenut istinskom brigom za dobro svojih podanika, jer jedino u atmopsferi prihvatanja i poštovanja podanik može da razvije svoj puni potencijal. I to je upravo autortet koji upravlja Božjim svemirom inteligentnih stvorenih bića.
Međutim, u davno doba zore stvaranja kako se moglo znati da je Božji autoritet zaista najbolji? Bio je to jedini poznati autoritet. Stvorena inteligentna bića imala su pred sobom samo dve mogućnosti izbora: (1) mogla su se osloniti na reč svoga Stvoritelja da je Njegova vladavina najbolja ili (2) su mogla preći pod vlast novog autoriteta i možda dokazati da je njihov Stvoritelj pogrešio.
Luciferova pitanja i konačna neposlušnost naterali su anđele da se odluče. Najviši anđeo Neba uputio je direktni izazov Stvoritelju. Odbacio je Božji moralni zakon i vladavinu. Izrazio je sumnju u Božji karakter i pobude. Zahtevao je da se stvorenjima prizna pravo da budu nezavisna i slobodna od božanske kontrole. Zatim, proglasio je da je istovremeno iskazivanje božanske pravednosti i milosti nespojivo s Njegovom svetošću. Pošto nije uspeo da promeni mišljenje i ponašanje Lucifera i njegovih sledbenika, Bog je bio prisiljen da ih istera sa Neba i da im oduzme položaje. I tako je počeo veliki moralni sukob između Boga i Lucifera. Ovaj spor će se kasnije razvijati na areni ljudske istorije.
U toku narednih stoleća trajanja ovog sukoba na Zemlji, dve velike istine o autoritetu su bile stavljene na probu pred svim inteligentnim bićima u Božjem svemiru: (1) Vlast utemeljena na ljubavi je nesebična. Ona će uvek vladati u najboljem interesu svojih štićenika. Zakoni, zahtevi, ili ograničenja uvek će imati interese stvorenih bića na srcu, iako se to možda neće videti na prvi pogled. (2) Svaki drugi suprotni autoritet, po samoj prirodi stvari, mora da bude utemeljen na sebičnosti. Takav autoritet će na kraju krajeva izrabljivati i uništavati svoje podanike. On može da obećava mnogo, može čak naizgled dozvoliti svojim podanicima potpunu slobodu, ali se će na kraju pokazati da je rušilački delovao i potkopavao interese svojih podanika.
+0 / -0
0
revizor
(pilot)
16. април 2016. у 22.26
Pad Lucifera sa Neba
Četiri biblijska teksta neposredno potvrđuju da je Lucifer, zajedno sa svojim sledbenicima, bio prognan sa Neba:
a. Luka 10,18. Kada su se Sedamdesetorica – učenici koje je Isus obučio da mu pomažu u radu zajedno sa Dvanaestoricom – vratila sa svoje prve misije, uzviknula su oduševljeno: „Gospode, i đavoli nam se pokoravaju u ime tvoje!” (Luka 10,17) Isus im je odgovorio: „Ja videh Sotonu kako spade s Neba kao munja!” (Luka 10,18; doslovno: „Posmatrao sam Sotonu kako...!” – nesvršeno prošlo vreme)
Grčko nesvršeno prošlo vreme pruža pokretnu panoramu zbivanja. Isus je, možda u viđenju, posmatrao stvarno isterivanje Sotone sa Neba, zatim pad njegovog carstva tame pod udarcima svoje službe i službe svojih učenika, i na kraju konačnu propast demona koja će se dogoditi kao posledica pomiriteljske smrti koju će On pretrpeti na krstu.
b. Otkrivenje 12,7-9. „I posta rat na Nebu. Mihailo i anđeli njegovi udariše na aždahu, i bi se aždaha i anđeli njeni i ne nadvladaše i više im se ne nađe mesta na Nebu. I zbačena bi aždaha velika, stara zmija, koja se zove đavo i sotona, koji vara sav vasioni svet, i zbačena bi na zemlju, i anđeli njeni zbačeni biše s njom.”
Nije ništa neobično da biblijski pisci spajaju dva posebna događaja i da ih prikazuju kao jedan. Na primer, Matej je zabeležio Isusovo izlaganje o drugom dolasku i izvršnoj fazi konačnog suda kao jedinstven događaj, iako se ovaj drugi događaj zbiva na kraju milenijuma – hiljadu godina posle prvog (Matej 25,31.32; Otkrivenje 20,11-15). I apostol Petar opisuje „dan Gospodnji” kao drugi dolazak, produžujući ga, međutim, sve do ponovnog stvaranja Zemlje (2. Petrova 3,10-13).
Moglo bi izgledati da isterivanje Sotone i njegovih anđela sa Neba, opisano u Ortkrivenju 12, predstavlja sličan slučaj spajanja događaja, i da obuhvata prvobitno isterivanje sa položaja u nebeskim dvorima i kasnije duhovno zbacivanje Sotone s njegovog položaja prilikom Hristovog raspeća, s time da se drugom događaju posvećuje prvenstvena pažnja.
Dokaz da tekst opisuje i prvobitno, fizičko isterivanje Sotone nalazi se u činjenici da spominje ličnost Mihaila, koji se zajedno s anđelima koji su ostali verni Bogu bori protiv izazivača. Mihailo, čije ime znači „ko je kao Bog” i koji se u tekstu naziva „arhanđel”, odbacio je uz jednostavan ukor Sotonin zahtev da dobije Mojsijevo telo i nastavio da izvršava svoj zadatak: da vaskrsava umrlog patrijarha (Juda 9). Taj sukob između Životodavca i đavola pokazuje da Mihailo nije nikakvo obično biće.
Iako je opisan kao starešina ili poglavar (arch) anđela, Biblija nagoveštava da je poglavar anđela ujedno i božanska Osoba – a ne stvoreni anđeo. Kada je Isus Navin izašao pred „vojvodu (jevrejski sar) vojske Gospodnje” (nebeskih anđeoskih četa), pao je na kolena i ukazao mu čast kao Bogu, jer je dobio naređenje: „Izuj obuću s nogu svojih, jer je mesto gde stojiš sveto!” (Isus Navin 5,13-15) Pošto je ljudima inače zabranjeno da obožavaju anđele, poglavar anđela je morao biti božanska Osoba (Otkrivenje 19,10; 22,8.9).
U Knjizi proroka Danila, Mihailo se spominje tri puta (Danilo 10,13.21; 12,1). U poslednjem tekstu opisan je kao „veliki knez” koji „brani tvoj narod” (Danilo 12,1). „Braniti”, odnosno „zalagati se za nekoga”, označava posredničku ulogu. Takva uloga se pripisuje jedino Isusu Hristu (1. Timotiju 2,5).
Pošto Mihailo, kao nebesko biće, ima sposobnost i vlast da vaskrsava iz mrtvih, pošto obavlja i posredničku službu, mnogi hrišćani veruju da se radi o Bogu Sinu, koji je tako opisan pre svog utelovljenja i da se upravo On, zajedno s lojalnim anđelima, borio protiv Lucifera i njegovih demona u ovom duhovnom i moralnom ratu i da je upravo On konačno isterao pobunjenike s Neba i oduzeo im njihove dotadašnje položaje. Oni su bili zbačeni „na Zemlju” (Otkrivenje 12,9). I zato, pojavljivanje Mihaila u ovom tekstu ukazuje da je prvobitno, fizičko isterivanje Sotone spojeno s kasnijim duhovnim padom koji je Sotona doživeo prilikom Hristove smrti, kada je potpuno razotkriven pred celim svemirom kao neprijatelj svake pravednosti.
c. 2. Petrova 2,4; JUda 6. Zašto Bog nije uništio Sotonu i njegove sledbenike na kraju sukoba? Ovi tekstovi, koji govore o zbacivanju Sotone, kao da počinju davati i odgovor na ovo pitanje: „Jer kada Bog ne poštede anđela koji sagrešiše, nego ih metnu u okove mraka paklenoga (tartarus) i predade da se čuvaju za sud.” (2. Petrova 2,4) „I anđele koji ne držaše svojega starešinstva nego ostaviše svoj stan čuva u večnim okovima pod mrakom za sud velikoga dana.” (Juda 6)
Naša reč „pakao” (2. Petrova 2,4) ne nalazi se u grčkom originalnom tekstu. Ona se u našem prevodu pojavljuje kao tumačenje grčkog glagola „tartaroo”, čije je doslovno značenje: „baciti u tartarus”. Neznabožački Grci su smatrali da je tartar neko podzemno mesto na kojemu se kažnjavaju ljudi bačeni u njega. Glagol se pojavljuje samo jednom u Novom zavetu, ali je jasno da ga apostol Petar, kao hrišćanin, ne upotrebljava u njegovom neznabožačkom značenju. Služeći se ovim glagolom i dajući mu hrišćansko značenje, Petar svakako misli na ovu Zemlju, na koju su Sotona i njegovi demoni bili zbačeni (Otkrivenje 12,9).
Paralelni tekst u Judi na sličan način izražava misao da su pali anđeli bili odvojeni od svetlosti božanske prisutnosti i ograničeni na moralnu tamu ovoga sveta. „Tartarus”, „okovi mraka”, „večni okovi” – sve su to slikoviti izrazi koji ukazuju na ograničenja koja je Bog nametnuo ovim natprirodnim bićima. Da su ti pokvareni anđeli bili potpuno slobodni da deluju po svom nahođenju, oni bi odmah uništili i Zemlji i njene stanovnike u svojem ratu protiv Neba.
Moralni prostor u kojemu Sotona i njegovi demoni deluju predstavljen je kao područje tame. Oni su „upravitelji tame ovoga sveta (Efescima 6,12). Sotonino ”carstvo„ (Matej 12,26) je ”vlast tamna„ (Kološanima 1,13), koja se bori protiv Boga i Njegovog naroda. Isus je tu činjenicu priznao u Getsemaniji prilikom svog hvatanja: ”Ali je sada vaš čas!„ – rekao je onima koji su došli da ga zatvore. A onda je obelodanio silu koja je pokušavala da ga uništi kao ”oblast (exousia – vlast) tame„ (Luka 22,53).
Treba zapaziti da su aktivnosti palih anđela ograničene ”večnim okovima pod mrakom za sud velikoga dana„ (Juda 6). Ta činjenica pokreće važno pitanje: Zašto je neophodan taj period čekanja? Osim toga, ako su Otac, Sin i Sveti Duh
odlučili da unište ”đavola i anđele njegove„ (Matej 25,41), ako je planirana Hristova pomiriteljska smrt koja treba da dovede do osude Sotone i do njegovog uništenja (Jovan 12,31.32; Jevrejima 2,14), zašto se odlaže izvršenje te odluke?
Na temelju biblijskih činjenica možemo zaključiti da je razdoblje milosti, određeno palim anđelima, manifestacija Božjeg karaktera. Da bi pokazao svoju pravednost prema inteligentnim bićima koja je stvorio, Stvoritelj je morao da osigura dovoljno vremena da se samoljublje, sebičnost i prestupanje Njegove volje razvije i donese svoje rezultate, tako da sva slobodna bića mogu da odluče kome će služiti s potpunim razumevanjem posledica. I tako, kao što je apostol Pavle rekao za sebe i svoje saradnike, mi smo postali ”gledanje (theatron - pozorište) i svetu i anđelima i ljudima„ (1. Korinćanima 4,9) – ustvari, načela greha i pravednosti, sa svim svojim beskrajnim i sveobuhvatnim posledicama bila
su prikazana na pozornici načega sveta, naše Zemlje. Ova dva načela su se upustila u smrtnu borbu. A mi, stvorenja koja posmatraju, moramo odlučiti koji borac je u pravu . kojemu ćemo pokloniti svoje potpuno poverenje i svoju vernost. I tako, pred nama su predstavljene tajne ”u koje i anđeli žele zaviriti„ (1. Petrova 1,12).
”
+0 / -0
0
revizor
(pilot)
16. април 2016. у 22.28
Pad ljudskog roda
Slično anđelima, Adam i Eva su bili stvoreni ka oslobodna moralna bića. Zabrana da jedu plod s drveta poznanja dobra i zla stavio ih je na jednostavnu probu, omogućujući im da ostanu poslušni Bogu iz ljubavi ili da prekrše Njegovu volju, uzdižući svoju volju nasuprot Njegovoj. Kada je Sotona stao pred Evu preobučen u zmiju koja je ležala na granama drveta (Otkrivenje 12,9), imao je nameru da u njeno srce poseje seme sumnje u Božje poštenje , tako da se prevari i da prekrši Njegovu volju. Na Evino priznanje da mogu slobodno jesti sa svakoga drveta u vrtu osim sa toga jednoga koje ne smeju ni dirati ni jesti, Sotona joj je ubrizgao svoj otrov, lukavo napominjući: „Nećete vi umreti! Nego zna Bog da će vam se u onaj dan kada okusite s njega otvoriti oči pa ćete postati kao bogovi i znati šta je dobro i šta je zlo!” (1. Mojsijeva 3,4.5)
Eva je prihvatila Sotoninu laž i sumnju, brzo zaboravljajući sve što je znala o Bogu, svom Stvoritelju. Možda je pomislila: ukoliko su Božje pobude za zabranu sumnjive, tada ni Njegova pretnja smrću ne mora da bude istinita. Te pretpostavke su se brzo ukorenile u njenom umu i ona je odlučila da pokaže svoju nezavisnost – da provede i svoju volju i da bude neposlušna Božjoj zapovesti. Eva je uzabrala roda i pojela ga, a kasnije je nagovorila i Adama da se povede za njome (1. Mojsijeva 3,6).
Sotona je naveo Evu da razmišlja onako kako je razmišljala, ali je Adam sam odlučio, kada je saznao za Evinu odluku, da otvoreno prekrši volju svoga Stvoritelja (1. Timotiju 2,14). On očigledno nije prihvatio Evina gledišta o
problemu, ali je oklevao da izgubi ženu koju je voleo. Međutim, kao poglavar ljudskog roda, Adam je svakako odgovoran što je celo čovečanstvo stavio pod vlast greha (Rimljanima 5,12-19).
Kada se pad anđela uporedi s padom Adama i Eve, vidimo izrazitu sličnost. Oba grešna roda inteligentnih bića su posumnjala u (1) Stvoriteljev karakter i u (2) Njegove zapovesti. Posledica je bila (3) podizanje volje stvorenja nasuprot jasno izraženoj volji Stvoritelja. Greh – po svojoj srži – predstavlja zahtev da stvorenja budu nezavisna od Boga. Grešnik odbija da se podloži božanskom autoritetu, bez obzira da li se pobuna dešava na svemirskom nivou ili u okviru srca jednog pojedinca. Greh je isti i kod anđela i kod ljudi: samovoljno odbijanje pokornosti bilo kome osim sebi samome.
Pad ljudskog roda u greh uticao je na čoveka na mnogo načina: 1. Smrt je postala čovekov deo (1. Mojsijeva 3,19; Rimljanima 5,12); 2. Vlast nad Zemljom bila je prenesena na Sotonu. Za neko vreme Bog je dozvolio Sotoni da u ograničenoj meri vlada Zemljom; Biblija ga opisuje kao „boga ovoga sveta” i kao njenog vladara (2. Korinćanima 4,4.5; Jovan 12,31). Pad je kao posledicu imao i kvarenje ljudske prirode, svi aspekti – intelektualni, emocionalni, voljni - osetili su posledice greha (Jeremija 17,9; Efescima 4,18). Ukratko, Adamov greh otuđio je čoveka od Boga. Ljudi su postali Božji „neprijatelji” (Rimljanima 5,10) i „deca gneva” (Efescima 2,3), što znači, potpali su pod Božji sud. Karakteristika grešnika je protivljenje Božjem zakonu i Njegovom autoritetu (Rimljanima 8,7; Vidi Greh III. B. 1-4!).
D. Dodatna dimenzija Neba
Ljudskom rodu pad u greh nije doneo slobodu i nezavisnost. Moralni pad Adama i Eve omogućio je Sotoni da ovu Zemlju pretvori u svoj mostobran u borbi protiv Boga. Pali anđeli i pali ljudi ujedinili su se sada u pokvarenu alijansu protiv autoriteta Stvoritelja. I jedni i drugi su postali zli pošto su otpali od Boga.
U svojoj usmenoj osudi Sotone u obliku zmije, međutim, Stvoritelj je dodao novu dimenziju velikom sukobu, osiguravajući sredstvo uz čiju pomoć čovek može da se oslobodi obaveza svoga grešnoga saveza sa Sotonom, ukoliko poželi da to učini. Bog je rekao Sotoni: „Još stavljam neprijateljstvo između tebe i žene, i između semena tvojega i semena njena!” (1. Mojsijeva 3,15)
Jevrejski pojam „neprijateljstvo” (ebah) ima značenje ličnog neprijateljstva ili mržnje među suparnicima. U svojoj borbi protiv Stvoritelja, Sotona je dozvolio da se u njemu razvije intenzivno neprijateljstvo prema Bogu i svakom aspektu Njegove vladavine. Sa druge strane, grešni čovek nije gajio nikakvu prirodnu mržnju protiv Sotone. U svom proglasu, koji smo upravo naveli, Stvoritelj je obavestio Sotonu da je upravo isadio takvo neprijateljsko držanje u srce palog čoveka.
Biblija nagoveštava da je taj novi elemenat ustvari božanska blagodat, što znači, delovanje Svetoga Duha na ljudsko srce. Njegova prisutnost i uticaj osposobiće grešnika da mrzi greh i da se otrgne ispod Sotonine kontrole. Isus je o ovoj istini razgovarao s Nikodimom: „Ako se ko ne rodi vodom i Duhom, ne može ući u carstvo Božje. Što je rođeno od tela, telo je; a što je rođeno od Duha, duh je. Ne čudi se što ti rekoh, valja vam se nanovo roditi. Duh diše gde hoće, i glas njegov čuješ, a ne znaš otkuda dolazi i kuda ide; tako je i svaki čovek koji je rođen od Duha.” (Jovan 3,5-8)
Sveti Duh, delujući preko savesti (Rimljanima 9,1), pokreće pripadnike ljudskog roda, pokušavajući da grešnike privuče Bogu. I dok osvedočava i obraća, On usađuje i neprijateljstvo prema zlu i ljubav prema pravednosti (Amos 5,14.15; Jevrejima 1,9). Ova značajna uloga Svetoga Duha – stvaranje neprijateljstva prema grehu i svakoj nepravdi – omogućuje oslobađanje od robovanja Sotoni.
E. Nebeski ciljevi
Padom Adama i Eve Sotona je zadobio, bar na prvi pogled, odlučujuću pobedu u velikom sukobu. Ljudski rod, kao i mnoštvo anđela, otvoreno je odbacio Božji autoritet. Pobuna, koja je započela na Nebu, proširila se i na ljudsku vrstu. Planeta Zemlja se sada pridružila pobuni i odvojila od Neba. Možda će se i druge vrste inteligentnih stvorenja priključiti buntovnicima?
Ali, širenje neposlušnosti nije Boga zateklo nespremnim. Moralna bitka je sada započela i plan spasenja – pripremljen u dalekoj prošloj večnosti – sada je bio oživljen. Razmatrajući njegove osnovne aspekte (Vidi I.A!), možemo prepoznati njegova četiri cilja:
1. Da se Božja vladavina, Njegov karakter i zakon operu od svih optužbi.
2. Da se zadobije i ponovo potvrdi vernost bezgrešnih inteligentnih stvorenja.
3. Da se osigura spasenje svih grešnika koji će se odazvati pozivu Neba da prihvate Stvoriteljevu milosrdnu upravu.
4. Da se unište Sotona i njegovi buntovni anđeli i nepokajani grešnici među ljudima, da se uklone sve posledice greha vraćanjem Zemlje u prvobitno stanje i obnavljanjem prvobitnog sklada u svemiru.
III. Veliki sukob na Zemlji – Stari zavet
A. Božanska inicijativa
U svojoj osudi Sotone – zmije – u Edemu, Stvoritelj je prvi put najavio dolazak Mesije – Otkupitelja koji će svojom pomiriteljskom smrću omogućiti spasenje pokajanim grešnicima i uništenje Sotone i njegovih zlih četa.
1. Obećanje
„Ono će ti na glavu stajati (smrtonosni udarac Sotoni-zmiji), a ti ćeš da u petu ujedati.” (1. Mojsijeva 3,15) Isto onako kao što se pupoljak postepeno razvija, tako je ova tajansvena izjava u toku stoleća polako otkrivala svoje značenje, dok su se pojedinosti najavljivale preko proroka. Božjim sledbenicima je bilo rečeno da će se obećano ženino Seme pojaviti među Avramovim potomcima (1. Mojsijeva 12,3; 22,18; Galatima 3,16), potomcima njegovog praunika Jude (1. Mojsijeva 49,10) i kasnije među njegovim potomcima iz Davidove porodice (Psalam 89,20-37; Jeremija 23,5.6). Apostol Pavle govori Timotiju: „Opominji se Gospoda Isusa Hrista, koji usta iz mrtvih, od semena Davidova, po evanđelju mojemu!” (2. Timotiju 2,8)
2. Rituali prinošenja žrtava
Sasvim je očigledno da su rituali prinošenja žrtava uvedeni neposredno posle Adamovog i Evinog pada u greh da bi se u njima i njihovim potomcima sačuvala nada u obećanog Spasitelja (1. Mojsijeva 4,4; Jevrejima 11,4). Žrtve su predstavljale i simboličko sredstvo dobijanja oproštenja greha na temelju grešnikove vere u Boga (Jevrejima 9,22), koji će poslati istinsko Jagnje da umre zastupničkom smrću za ljudske grehe (Jevrejima 10,4; Jovan 1,29).
Jednostavne žrtve patrijaraha (1. Mojsijeva 8,20; Jov 1,5), konačno su bile pretvorene u potpuno razvijen sistem prinošenja žrtava sa opunomoćenim sveštenicima i Svetilištem – prvo šatorom, a kasniije stalnim Hramom. Biblijski podaci ukazuju da je sistem bogosluženja u jevrejskom Svetilištu – kao i jednostavniji patrijarhalni sistem iz kojega je proizašao – bio oblikovan da simbolima i slikama propoveda „evanđelje” ili plan spasenja, onako kako je bio prvobitno uspostavljen u savetu Božanstva. Kao što pisac Poslanice Jevrejima kaže: „Jer je nama (hrišćanima) objavljeno (evanđelje) kao i onima (Izrailjcima)” (Jevrejima 4,2; Vidi Svetilište I!).
+0 / -0
0
revizor
(pilot)
16. април 2016. у 22.30
Proročki opisi
Kako su stoleća prolazila, maglovito simboličko ritualno predstavljanje pomiriteljske smrti i svešteničke misije mesijanskog Otkupitelja postajalo je sve jasnije nadahnutim, proročkim otkrivenjima (1. Petrova 1,10.11). Na primer, mesto Njegovog rođenja (Mihej 5,2), vreme Njegovo pojavljivanja i smrti (Danilo 9,24-27), zamenička priroda Njegove smrti (Isaija 53), i Njegovo sveštenstvo (Psalam 110,1.4), sve je to postepeno bilo otkrivano prorocima.
4. Čuvanje i širenje istina o spasenju
Isprva je znanje o sebi Bog pokušavao da sačuva preko linije vernih patrijaraha i njihovih porodica (1. Mojsijeva 5; 11,10-32). Ali, kako se dužina ljudskog života naglo smanjila posle Potopa i ljudski rod se podelio na rase i rasejao po svoj Zemlji, Bog je odlučio da stvori sebi poseban narod od Avramovih potomaka (1. Mojsijeva 12,1.2), koji će imati ulogu Njegovih svedoka celom svetu.
Na Sinaju Bog je Avramove potomke organizovao kao narod. On je svojim izabranim svedocima poverio Bibliju – pisano otkrivenje svoje volje (Rimljanima 3,1.2), moralni zakon u obliku Deset zapovesti, prošireni sistem prinošenja žrtava i bogosluženja, i svoja obećanja (Rimljanima 9,4.5). On je ušao u zavetni odnos s tim narodom, obnavljajući s njime zavet sklopljen s Avramom i obećao: „I biću vam Bog i i vi ćete biti moj narod!” (3. Mojsijeva 26,12)
Gospod je stavio Izrailja u Palestinu na most koji povezuje tri kontinenta (Evropu, Aziju i Afriku). „Ovo je Jerusalim koji postavih usred naroda i optočih ga zemljama.” (Jezekilj 12,5) – rekao je Bog proroku Jezekilju. Po Božjem
planu trebalo je da Izrailj bude buktinja istine koja će sve narode privući Stvoritelju. Sam Bog je izjavio: „Jer će se dom moj zvati dom molitve svim narodima!” (Isaija 56,7) Gospod je želeo da svi narodi u svetu potraže Njegovu istinu u Njegovom Svetilištu i da onda kažu jedni drugima: „Hodite da idemo na goru Gospodnju, u dom Boga Jakovljeva, i učiće nas svojim putevima i hodićemo po stazama njegovim!” (Isaija 2,3)
B. Sotonin protivnapad
U Novom zavetu Sotona je opisan kao „duh koji sada radi u sinovima protivljenja” (Efescima 2,2). Iako se Sotona vrlo retko spominje u Starom zavetu, pokvarenost koja se u starozavetno doba pojavljuje na svim stranama, nemo svedoči o njegovoj prisutnosti i aktivnosti. On je nastavljao svoj sukob s Nebom u saradnji sa svojim novim saveznicima, grešnim pripadnicima ljudskog roda.
1. Pokvarenost u pretpotopno doba
U toku životnog veka prvih deset patrijaraha (1. Mojsijeva 5) stanovnici Zemlje su postali tako pokvareni da je Bog odlučio da se umeša.
„I Gospod, videći da je nevaljalstvo ljudsko veliko na zemlji i da su sve misli srca njihova svagda samo zle... a zemlja se pokvari pred Gospodom i napuni se zemlja bezakonja. I pogleda Bog na zemlju, a ona beše pokvarena, jer svako telo pokvari put svoj na zemlji.” (1. Mojsijeva 6,5-12)
Da bi zaustavio ovo strašno zlo Bog je pustio na Zemlju sveopšti Potop i tako očistio planetu od dugovečnog roda oholih buntovnika. Poštedeo je pravednog Noja i njegovu porodicu (2. Petrova 2,5) i tim ljudima poverio svoje istine blagodati i spasenja (Jevrejima 11,7), učinio ih svojim svedocima pred novim stanovnicima poslepotopnog sveta.
2. Razvoj neznaboštva i idolopoklonstva
Kao jedan od prvih koraka u svojoj borbi protiv Neba, Sotona je razvio sistem lažne religije, lažnog bogosluženja, da bi njime zamenio obožavanje pravoga Boga i postigao da ljudi zaborave svoga Stvoritelja. Mi bismo ovu lažnu religiju mogli nazvati opštim imenom „paganstvo” ili neznaboštvo. Apostol Pavle objašnjava kako se ona pojavila kratko vreme posle pada u greh:
„Jer što se na njemu ne može videti, od postanja sveta moglo se poznati i videti na stvorenjima i njegova večna sila i božanstvo da nemaju izgovora. Jer kada poznaše Boga, ne proslaviše ga kao Boga niti mu zahvališe, nego zaludeše u svojim mislima i potamne nerazumno srce njihovo. Kad se građahu mudri, poludeše i pretvoriše slavu večnoga Boga u obličje smrtnoga čoveka i ptica i četveronožnih životinja i gadova. Zato ih predade Bog u željama njihovih srca u nečistotu, da se pogane telesa njihova među njima samima; koji pretvoriše istinu Božju u laž, i većma poštovaše i poslužiše tvar nego Tvorca, koji je blagosloven uvek. Amin! Zato ih predade Bog u sramne slasti; jer žene njihove pretvoriše putno upotrebljavanje u besputno. Tako i ljudi, ostavivši putno upotrebljavanje ženskoga roda, raspališe se željom svojom jedan na drugoga i ljudi s ljudima činjahu sram, i platu koja trebaše za prevaru njihovu primahu na sebi. I kao što ne marahu da poznaju Boga, zato ih Bog predade u pokvaren um da čine što ne valja.” (Rimljanima 1,20-28)
Zajedno sa razvijanjem idolopoklonstva, Sotona je izopačivao i simboličke obrede prinošenja žrtava koje je Bog uspostavio posle Edema. I Stari i Novi zavet pokazuju da se iza paganskih oblika prinošenja žrtava kriju demonske ili đavolske sile (5. Mojsijeva 32,17.18; 1. Korinćanima 10,14-22).
3. Kvarenje prave religije
U razdoblju između naseljavanja Izrailjaca u Palestinu (petnaesto stoleće pre Hrista) i raspada njihove države posle najezde Vavilonaca (šesto stoleće pre Hrista), Sotona se istrajno trudio da pokvari pravu veru navodeći Izrailja da prihvati pagansko idolokoplonstvo (Psalam 106, 34-38). U toku tog razdoblja jevrejska duhovna istorija bila je istorija duhovnog uzdizanja i padanja, oživljavanja i kajanja, stalnog ponavljanja istih grešaka pod razornim uticajem okolnih neznabožačkih naroda.
Prilikom stupanja na presto četvrtog izrailjskog vladara Rovoama (oko 931. godine pre Hrista), narod se politički podelio u dva dela, u Severno carstvo od deset plemena i Južno carstvo od dva plemena. Zbog svog duhovnog propadanja, Severno carstvo je podleglo armijama Asiraca 722. godine pre Hrista i njegovi stanovnici su u nekoliko navrata bili preseljeni u druge bliskoistočne zemlje (2. Carevima 17,5.6). Oko stotinu i pedeset godina posle propasti Severa, Bog je na sličan način kaznio i Južno carstvo Jude, dozvoljavajući Vaviloncima pod Navuhodonosorom da ga osvoje. Ova surova disciplinska mera – sedamdeset godina robovanja uz obećanje o povratku – zauvek je izlečila Judu od idolopoklonstva koje je kvarilo i slabilo odanost naroda pravome Bogu (2. Dnevnika 36,11-21).
Sotona je skoro uspeo da jevrejski narod dovede do potpune propasti, ali je u toku cele istorije Izrailjaca postojao verni Ostatak koji je svedočio o pravome Bogu (1. Carevima 19,18). U vremenima nacionalne veličine, kakva su bila vremena vladavine Davida i Solomuna, ime pravoga Boga bilo je slavljeno i objavljivano daleko izvan granica carstva (1. Carevima 4,29-34; 10,1-13.24). Kasnije u toku jevrejske istorije, za vreme propovedanja neodlučnog proroka Jone, stanovnici Ninive su bili navedeni da se pokaju i da priznaju pravoga Boga (Jona 3,1-10). Čak se i u vreme dugih godina vavilonskog robovanja i u toku prvih godina persijske vladavine nad Bliskim Istokom, pravi Bog naširoko poštovao zahvaljujući vernom svedočenju Danila i njegovih drugova (Danilo 2,47; 3,28.29; 6,25-27), Mardoheja i Jestire (Jestira 8,17), Zorovavelja i Isusa, sina Josedekova (Jezdra 1,1-5.7-11), Jezdre (Jezdra 7,11-16) i Nemije (Nemija 2,1-8).
+0 / -0
0
revizor
(pilot)
16. април 2016. у 22.33
Sotonske optužbe
Iako se Sotonine aktivnosti samo uzgredno spominju u Starom zavetu, dva važna teksta navode Sotonu po imenu. Njima je osvetljena druga strana Sotonine aktivnosti u velikom sukobu između dobra i zla.
a. Jov 1,6-12; 2,1-8. Jovovo iskustvo se zbilo izvan granica jevrejske kulture i očigledno u doba patrijaraha. Prognan iz svoje nebeske službe, Sotona je prigrabio vlast nad ovom Zemljom posle Adamovog greha. I tako se u Knjizi o Jovu Sotona pojavljuje u nebeskim savetima kao predstavnik i vladar ove Zemlje. „A jedan dan dođoše sinovi Božji da stanu pred Gospodom, a među njih dođe i Sotona.” (Jov 1,6.7; 2,1))
U vezi s moralnim sukobom između Boga i Sotone, dve osnovne činjenice proističu iz Jovovog strašnog iskustva u patnjama: 1. Pošto je po Stvoriteljevoj mudrosti Sotoni i palim anđelima dozvoljeno da primenjuju i prikazuju načela sebičnosti, samoljublja i greha, i Božji verni sledbenici, zajedno s ostalima, mogu očekivati da će trpeti napade ovih neprijatelja svakog dobra, naravno, u okviru dozvoljenih granica (1. Korinćanima 10,13). 2. Međutim, lične patnje nisu uvek posledica ličnih greha; one mogu da budu i posledica direktnih Sotoninih napada, kao što je to bilo u Jovovom slučaju.
b. Zaharija 3,1-10. Pokajnički jevrejski izgnanici vratili su se iz vavilonskog robovanja u Palestinu pod političkim vodstvom Zorobavelja i duhovnim nadzorom prvosveštenika Isusa, sina Josedekova, verovatno u proleće 536. godine pre Hrista. Pokušali su da ponovo izgrade Hram i da obnove državu. Ali, protivljenje okolnih neznabožačkih naroda bilo je skoro neizdržljivo. U viđenju prorok Zaharija gleda prvosveštenika Isusa, sina Josedekova, odevenoga u „prljave haljine” – nekadašnje grehe naroda – kako stoji pred „anđelom Gospodnjim” i moli se za Gospodnje oproštenje i blagodat tako da narod može ponovo da uspostavi svoju državnost.
I Sotona je opisan kako stoji uz njega i optužuje narod u ličnosti prvosveštenika zbog njegovih nekadašnjih greha, i kako se buni protiv Božje spremnosti na oproštenje. Međutim, Gospodnji anđeo ukorava Sotonu i pokajanje prvosveštenika u ime naroda biva prihvaćeno. Prljave haljine su uklonjene i Bog mu daje prekrasne nove prvosvešteničke haljine. Božanska milost nadvladava Sotonine optužbe.
5. Sotona je skoro uspeo u svojoj nameri
Gospod je dozvolio surove disciplinske mere vavilonskog robovanja. Tim sredstvima je želeo da spase i očisti ostatak naroda koji će se onda vratiti u svoju postojbinu da pripremi svet za dolazak Mesije (Jeremija 24). U stvari, manje od 50 hiljada ljudi vratilo se pod Zorobaveljom (Jezdra 2,64.65), dok za drugu selidbu pod Jezdrom 457. godine pre Hrista nisu navedeni nikakvi brojevi, ali podaci ukazuju na mnogo manji broj povratnika (Jezdra 8). Veći deo Jevreja je odlučio da ostane u zemljama izvan Palestine u koje su ih preselili i naselili njihovi gospodari.
Nekoliko godina kasnije, u toku vladavine persijskog vladara Kserksa, biblijskog Ahasvera (486-465. pre Hrista), carev najistaknutiji dvoranin, Aman Agagej, planirao je da uništi sve Jevreje u celom carstvu u toku samo jednog jedinog dana (Jestira 3,8-15). Zahvaljujući Božjem proviđenju i zalaganju jevrejske carice Jestire zavera je bila osujećena. Još jednom je Sotonin pokušaj da ućutka Jevreje kao Božje svedoke doživeo neuspeh.
IV. Veliki sukob na Zemlji – Novi zavet
A. Nadmoćno proviđenje
Izrailjski narod je najvećim delom propustio da odigra ulogu Božjeg svedoka i da tako pripremi svet za dolazak obećanog Otkupitelja. Međutim, Božja „večna namera” (Efescima 3,11) ne poznaje poraz. Uprkos neverstvu ljudskih oruđa, Bog je nastavio da ostvaruje plan spasenja. U toku daljeg razmatranja, pratićemo napredovanje dela istine u sukobu sa Sotonom.
1. Sve čvršći centralni položaj Biblije
Neopterećeni pokušajima da postignu političku autonomiju, Judejci su posle povratka iz vavilonskog ropstva mogli da se svesrdnije posvete proučavanju Božje volje otkrivene u svetim spisima. Oko 80 godina posle povratka prvih izgnanika u Palestinu, „Jezdra sveštenik, književnik vešt zakonu Boga nebeskoga” (Jezdra 7,11.12) stigao je u Hanan s naređenjem persijskog vladara Artakserksa I. (Jezdra 7,11-26). „Jer Jezdra beće upravio srce svoje da istražuje zakon Gospodnji i da ga izvršuje i da uči Izrailja uredbama i zakonima.” (Jezdra 7,10) Zajedno sa Nemijom, koji mu se kasnije pridružio kao carski namesnik, Jezdra je poveo narod ponovnom posvećenju pravome Bogu, osnivajući pokret vraćanja Bibliji (Nemija 8-10).
Iako je ta inicijativa kasnije bila opterećena učenjima rabina, posedovanje svetih spisa i pristup Božjoj pisanoj Reči predstavljali su jednu od cenjenih prednosti judaizma. Apostol Pavle zato kaže: „Šta je, dakle, bolji Jevrejin od drugih ljudi? ... Mnogo, svakojako! Prvo, što su im poverene reči Božje!” (Rimljanima 3,1.2)
2. Rasejanje – dijaspora (Jovan 7,35)
U toku nekoliko stoleća međuzavetnog razdoblja, došlo je do širokog, dobrovoljnog rasejanje Jevreja po zemljama Mediteranskog područja. Umerene procene govore o četiri miliona Jevreja na području Rimske imperije izvan Palestine, oko tri miliona u samoj Palestini i oko jedan milion u zemljama nekadašnjeg izgnanstva izvan Rimske imperije. Nastanak dijaspore doveo je do dve važne pojave u okviru jevrejskog naroda izvan Palestine: (1) do osnivanja sinagoga gde god su se desetorica jevrejskih muškaraca mogla okupljati i (2) do prevoda jevrejske Biblije na grčki jezik (Septuaginta – treće i drugo stoleće pre Hrista).
3. Jevrejska misija
Između 50. godine pre Hrista i 70. godine posle Hrista jevrejska misija je cvetala u Rimskoj imperiji. Hiljade neznabožaca su dolazile u sinagoge. Jevrejsko naglašavanje monoteizma i visokih moralnih merila moralnog zakona imalo je veliku privlačnu moć. Mnogi od njih su postajali proželiti, prihvatali su jevrejsku veru, ali je većina ipak oklevala da prihvati obrezanje i druge elemente jevrejske tradicije. Ovi posetioci sinagoga su se tehnički delili na one „koji se boje Boga” (Dela 10,1.2; 13,16.26), i na one „koji služe Bogu” (Dela 16,14; 18,7). Prema tome, kada je apostolu Pavlu i drugim hrišćanskim Jevrejima bilo dozvoljeno da govore u sinagogama (Dela 13,15), obraćali su se dvema osnovnim grupama ozbiljnih vernika: „Ljudima Izrailjcima” – Jevrejima i „Onima koji se boje Boga” – neznabožačkim obraćenicima (Dela 13,16). Brzo rastenje hrišćanstva u Rimskoj imperiji moglo se pripisati, u velikoj meri, ovoj velikoj grupi neznabožaca – koji su već bili upoznati s osnovnim biblijskim istinama, jer su proučavali grčki prevod Biblije, Septuagintu – i koji su u Isusu Hristu videli Mesiju, ispunjenje velike nade jevrejskih vernika. Na taj i na mnoge druge načine, Bog je uspeo da prevlada neverstvo Jevreja i neznanje neznabožaca i da pripremi svet za najveći događaj u istoriji: za utelovljenje i službu Boga Sina (1. Timotiju 3,16).
B. Prvi Hristov dolazak
Biblija prvi Hristov dolazak i s njime povezane događaje smatra vrhuncem velikog sukoba između dobra i zla. Sotona je pobeđen i osuđen na krstu, potvrđen je plan spasenja grešnog čovečanstva, učinjeno pomirenje za grehe, uzdignut i opravdan Božji karakter i Njegov moralni zakon. Bog je pobedio. Bitke koje se i dalje vode služe zato da se u još većoj meri ispolji prava priroda pobune i da se još potpunije pokažu na delu osnovna sukobljena načela. Novi zavet opisuje Sotonine neumorne napore da spreči Hristovu misiju, da oslabi Njegov uticaj u narodu, i da ga ubije, ako ikako bude moguće.
1. Hristova pobeda najavljena preko proroka
U mnogostranom proročanstvu u Otkrivenju 12 simbolički je predstavljena Sotonina vruća želja da uništi Hrista. U viđenju apostol vidi „ženu odevenu u Sunce” (simbol Božjeg naroda, Isaija 54,5.6; Jeremija 6,2) koja upravo treba da rodi dugočekanog Spasitelja (Otkrivenje 12,1.2). Užasnut posmatra kako „velika crvena aždaha, koja imaše sedam glava i deset rogova, i na glavama njenim sedam kruna” zauzima položaj pred ženom „da joj proždere dete kada se rodi” (Otkrivenje 12,3.4). Žena konačno rađa „muško, sina, koji će pasti sve narode palicom gvozdenom” (podatak koji „dete” identifikuje kao Hrista, Otkrivenje 19,11-16). Pre nego što aždaha ((Sotona, Otkrivenje 12,9) uspe da uhvati dete, ono „bi uzeto k Bogu i k prestolu njegovu” (Otkrivenje 12,5).
I tako, širokim potezima proročki simbolizam ukazuje na Sotonine pokušaje da uništi Hrista prilikom Njegovog rođenja (Matej 2,1-18). Proročanstvo ne nagoveštava izričito Hristovu smrt u vreme prokuratora Pilata, ali ipak govori o posledicama tog žalosnog događaja. Viđenje naglašava činjenicu da je Hristos svojim utelovljenjem i stupanjem na Sotoninu teritoriju (ovu Zemlju) postao pobednik nad demonima, a ne njihova žrtva.
2. Hristova pobeda nad iskušenjima
U toku svoje zemaljske službe Isus je prvi sukob sa Sotonom imao neposredno posle službenog preuzimanja svoje mesijanske misije prilikom krštenja (Matej 3,13-17; Dela 10,38). U toku četrdesetdnevnog posta, Isus se u razgovoru sa Ocem pripremao za svoju kratku, ali napornu misiju. U tom trenutku, Sotona je suočio Spasitelja s tri vrlo oštra iskušenja, sračunata da ga odvrate od Njegove misije (Matej 4,1-11). Sva tri su u stvari imala isti cilj: da raspire sumnju i nepoverenje u nebeskog Oca i u Njegov plan za spasenje sveta. U jednom trenutku, Sotona je drsko predložio da će Hristu prepustiti „sva carstva ovoga sveta i slavu njihovu” (svakako bez patnji na Golgoti!), „ako padne i pokloni mu se” (Matej 4,8.9). Svaku lukavo zamišljenu probu Isus je odbacivao svedočanstvom Biblije (Matej 4,4.7.10). Konačno, Hristos je oterao drskog kušača rečima: „Idi od mene, Sotono!” (Matej 4,10) Iako je tada Sotona otišao, stalno se vraćao da kuša Spasitelja u toku cele Njegove zemaljske službe (Luka 4,13).
3. Hristove svakodnevne pobede nad demonima
Anđeli koji su zajedno sa Luciferom ili Sotonom bili isterani sa Neba u Novom zavetu se obično nazivaju demonima, đavolima ili nečistim duhovima. Demoni, koje je Isus isterivao iz bolesnika opsednutih nečistim duhovima, obično su priznavali Njegov pravi identitet, nazivali su ga Sinom Boga najvišega (Marko 3,11.12; Luka 4.33-35.41). Jednom prilikom su demoni, govoreći preko dvojice opsednutih, osporavali Hristovo pravo da leči njihove žrtve: „Šta je tebi do nas, Isuse, sine Božji? Zar si došao amo pre vremena da mučiš nas?” (Matej 8,29) Demoni su, dakle, svesni da je njihovo uništenje sigurno (Matej 25,41). Njihov neuspeh da obeshrabre Hrista i da narod odvrate od Njega svedočili su o Njegovoj konačnoj pobedi i njihovoj sigurnoj propasti.
+0 / -0
0
revizor
(pilot)
16. април 2016. у 22.34
HRISTOVA VIŠESTRUKA POBEDA NA KRSTU
Hristos je predvideo da će se nekoliko ciljeva Njegove misije ostvariti Njegovom smrću. „A Isus odgovori im, govoreći: dođe čas da se proslavi Sin čovečji. Zaista, zaista vam kažem, ako zrno pšenično padnuvši na zemlju ne umre, onda jedno ostane, ako li umre, mnogo roda rodi.” (Jovan 12,23.24) Navešćemo četiri od najvažnijih „rodova” Isusove smrti:
a. Osiguran sud protiv Sotone. Jedan od ciljeva Hristove misije bilo je uništenje Sotone (Jevrejima 2,14). Isus je objasnio Grcima kako će Njegova smrt učiniti da se ostvari taj cilj: „Sada je sud ovome svetu, sada će biti isteran knez ovoga sveta napolje. I kada ja budem podignut od zemlje, sve ću privući k sebi!” (Jovan 12,31.32)
Demonska bića su zajedno s ljudima učestvovala u raspeću. Isus je to objavio kada je rekao mnoštvu u Getsemaniji: „Ali je sada vaš čas i oblast tame!” (Luka 22,53) Ovim rečima Isus je neposredno ukazao na Sotonu i njegove demonske čete koji su ga progonili u toku cele Njegove službe i očajnički pokušavali da ga navedu na greh ili na odbacivanje božanskog plana. Iako je Hristos bio potpuno svestan Sotoninog učešća u svojoj smrti, rekao je: „Jer ide knez ovoga sveta i u meni nema ništa!” – odnosno „nema sile nadamnom!” (Jovan 14,30)
Kod krsta je ovaj pokvareni Božji protivnik razotkriven i osuđen u očima svih vernih anđela i stanovnika bezgrešnih svetova. „Sud” na Golgoti i isterivanje Sotone (Jovan 12,31) ne odnose se na konačni, eshatološki sud na kraju vremena ( Dela 17,31). Umesto toga, ovaj „sud” se odnosi na osudu koju su nad Sotonom u vreme Hristove smrti izrekla sva verna bića u svemiru i sam Bog. Kod krsta, Sotona se zajedno sa svim ostalim demonima, pokazao u pravoj svetlosti kao buntovnik i ubica. Možemo pretpostaviti da je svaki trag samilosti prema Luciferu i njegovim idejama koji je još zaostao u mislima nebeskih bića bio zauvek izbrisan. Sotona je, da tako kažemo, stajao na optuženičkoj klupi i doživeo osudu svih svojih nekadašnjih prijatelja.
b. Plan spasenja potvrđen. Hristova pomiriteljska smrt, koja je dovela do odbacivanja svih Sotoninih zahteva, istovremeno je potvrdila Božji plan spasenja. U viđenju (Otkrivenje 12), apostol Jovan je čuo „glas veliki na nebu koji govori: sad posta spasenje i sila i carstvo Boga našega i oblast Hrista njegova; jer se zbaci opadač braće naše, koji ih opadaše pred Bogom našim dan i noć... zato veselite se nebesa i vi koji živite na njima. Teško vama koji živite na zemlji i moru, jer đavo siđe k vama i vrlo se rasrdio, znajući da vremena malo ima.” (Otkrivenje 12,10-12)
Kada je Spasitelj umro za „grehe naše i ne samo naše, nego i svega sveta” (1. Jovanova 2,2), tada, ali ne i pre toga, Nebo je moglo da objavi: „Sada dođe spasenje!” (Grčki arti). Na Golgoti je božansko obećanje postalo stvarnost. Tada je potvrđen plan spasenja, ali i Božje carstvo blagodati i Hristova vlast da pokloni večni život svim grešnicima koji se kaju (Jovan 17,2).
c. Obavljeno pomirenje za grehe ljudi. Iako Hristova pomiriteljska smrt ima kosmičko značenje, jer je razrešila sporna pitanja u velikoj borbi između Boga i Sotone, ona ima i sasvim lično značenje za svakog pojedinačnog grešnika (Galatima 2,20). Hristova smrt je osigurala zameničko, legalno pomirenje za sve grešnike (1. Jovanova 2,2). „Jer onoga koji ne znadijaše greha nas radi učini grehom da mi budemo pravda Božja u njemu.” (2. Korinćanima 5,21)
Sam Hristos je bio bezgrešan, ali su prema planu spasenja gresi ljudskog roda bili pripisani Njemu, tako da je On u skladu s pravilima božanskog suda umro kao nosilac naših greha. I tako se na delu pokazala božanska ljubav koja pokajane grešnike privlači Bogu (1. Jovanova 4,10). Biblija na mnogo mesta jasno govori o Hristovoj zameničkoj smrti umesto nas: „I Gospod pusti na nj bezakonje svih nas”, „I sam će nositi nezakonja njihova!”, „I sam nosi grehe mnogih!” (Isaija 53,6.11.12) „Koji grehe naše sam iznese na telu svojemu na drvo!” (1. Petrova 2,24); „Jer i Hristos jedanput za grehe naše postrada, pravednik za nepravednike!” (1. Petrova 3,18) ; „Hristos je nas iskupio od kletve zakonske postavši za nas kletva, jer je pisano: proklet svaki koji visi na drvetu!” (Galatima 3,13) Jasno je šta apostol želi da kaže u ovom poslednjem stihu. Kao grešnici, pripadnici ljudske porodice su pod prokletstvom/osudom Božjeg zakona i nalaze se na optuženičkoj klupi Neba. Međutim, Hristos je dragovoljno prihvatio obaveze zbog naših greha i umesto nas podneo zakonske posledice koje iz njih proizlaze. Na Golgoti preuzeo je na sebe božansku kaznu za greh (Vidi Hristos II.A.9.D!)
d. Uzdignut moralni zakon i Božji karakter. U početku je Lucifer posumnjao u neophodnost Božjeg zakona i u pobude iz kojih On zahteva poslušnost zakonu. Da je zakon mogao da bude ukinut ili na bilo koji način promenjen, onda greh – kršenje njegovih propisa, 1. Jovanova 3,4 – ne bi ni postojao i ne bi postojala ni potreba da Hristos umre za grehe ljudi. Međutim, sam Božji zakon je bio odraz božanskog, nepromenljivog karaktera i nije mogao da bude promenjen.
Da bi odgovorio na izazov, Bog je prihvatio da podnese kaznu koju je sam propisao za greh – smrt. Uz pomoć utelovljenja, Bog Sin – Stvoritelj – preuzeo je našu ljudsku prirodu da bi Njegov život – i više nego dovoljan da zameni živote svih stvorenih ljudi – mogao da bude položen za pomirenje svih greha svih ljudi. Na taj način je Hristova smrt uzdigla vrednost moralnog zakona – izraženog za ljude u obliku Deset zapovesti – i pokazala da Bog može da bude i pravedan i milosrdan po karakteru. Apostol Pavle je ovako objasnio značenje krsta: „Kojega postavi Bog očišćenje verom u krvi njegovoj da pokaže svoju pravdu oproštenjem pređašnjih greha; u podnošenju Božjemu, da pokaže pravdu svoju u sadašnje vreme da je on pravedan i da pravda onoga koji je od vere Isusove.” (Rimljanima 3,25.26; Jevrejima 9,15)
+1 / -1
0
Regulus-Gavrilo
(Signal in the Heavens)
17. април 2016. у 08.36
Пуко си начисто - лечи се хулигану секташки уместо да се овде истришеш и силуjеш тему копи-пастама.
+0 / -0
0
cartensius
(pisac)
17. април 2016. у 17.59
Gavrilo, u mnogo čemu mi se slažemo, to potvrđuje i sledeća rečenica.
„Наша свест нам говори да јесмо, да постојимо.”
Znači, postoji svest a svest nas upućuje na nekog, taj neko mogu da
budem ja ili neko drugi. Dekart, pošto je savladao sumnju, doneo je
zaključak: „Cogito ergo sum”. Za pojedine filozofe postoje delimično
oprečni stavovi kao npr. budistička filozofija, koja smatra: „...иза
мисли нема онога ко мисли. Сама мисао је онај ко мисли. Ако уклоните
мисао, немогуће је пронаћи онога ко мисли. Ово будистичко становиште
је дијаметрално супротно картезијанском ”мислим, дакле јесам„. Ovo
sam izneo sa ciljem, da pokažem, koliko daleko
se može ići u nedogled sa raspavom samo o jednom pojmu.
”Ако неко верује да је покајање начин нашег опстанка „спасења”,
онда тај који тако мисли, треба да се упита, чега треба да се каје,
да је дошао на свет не припремљен, не научен, и са пуно мало
времена да одгонетне тајну свог настанка и опстанка?„
Moramo napraviti suštinsku razliku ova dva pojma: opstanka i spasenja.
Opstati se može i bez kajanja i bez pokajanja, dokaz su milioni ljudi.
Spasenje, ako se misli na ono duhovno, tu je pokajanje uslov.
Samo kajanje, pojavljuje se ispred neke odluke, npr.: doneo sam
odluku da skinem višak kilograma, pošto sam uspeo i uverio se koliko
mi je sada lakše i lepše, kajem se što to nisam ranije uradio.
Kajanje, za dolazak na ovaj svet, dobro si formulisao u donjem
citiranom pasosu.
”Да ли си ти то тражио (да дођеш на овај свет)? Ја рецимо нисам,
и не видим због чега би требао да се кајем и пред ким за оно
што јесам. Ја нисам нашао траг или деловање тог библијског бога,
на начин на којим се он описује. По моме ствари не изгледају
тако - као што нам то библија покушава да дочара.„
Mi se ne možemo kajati što smo došli na ovaj svet, to mogu učiniti
naši roditelji. Naši roditelji ne mogu da jedu umesto nas, isto i
obratno. Oni su odgovorni za svoje postupke i dela, mi za naša.
Napravio sam krivično delo, ne priznajem ga, krivite moje roditelje,
zašto mene, nisam želeo da dođem na ovaj svet! Još lakše i bezbolnije,
treba kriviti Boga što nas je stvorio.
”Постоји (за наша чула и иструменте) видљив и невидљив космос.
Космос, у коме делују две силе, једна у виду енергије, коју
некад називамо материјом, и она друга сила која не садржи ама
баш ништа, служи као подиј, или платно које омогућава наступ
енергије, једно без другог су ништа, и свако по себи ништа.„
Ovde dolazi do izražaja dualistički pravac filozofije, koji je
delimično ispravan, delimično osporavan od pojedinih filozofa.
Ovde se podrazumeva: dobro i zlo, svetlost i mrak, pravda i nepravda,
toplota i hladnoća, lepo i ružno...
Pošto pominješ Bibliju, ona beleži nejednakost ova dva pojma.
Postoje i narodne izreke:
”Pravda će pobediti.„ Takođe:”Lepota će spasiti svet.„ (Dostojevski)
Pozdrav, Cartensius.
”
+0 / -0
0
cartensius
(pisac)
17. април 2016. у 23.11
U vezi s kajanjem, postoji jedna mudra izreka koja kaže:
„Uvek predstoji jedno kajanje”!
Bila je noć, uz to i gusta magla kada su trojica zalutala. Da bude
još gore, osećao se težak i čudan miris, a vlaga im je otežavala
disanje. Zaključili su da se nalaze u nekoj pećini. Pod nogama
su osećali neke kamenice koje su im otežavale hodanje. Njihova
zabrinutost je iz minuta u minut bivala sve veća, izgubivši svaku
nadu, da će ikada moći da izađu na svetlost dana, išli su tako dalje.
Mrtva tišina, jedino što se povremeno čuo nekakav čudan glas: ako
uzmeš kajaćeš se, ako li ne uzmeš kajaćeš se! Nisu razumeli poruku.
Šta je to što bi mogli da uzmu, pitali se. Jedan od njih se sagnuo,
uzeo jedan kamenčić i stavio ga u džep. U jednom momentu ugledali
su malo svetlosti, uputili se u tom pravcu i na njihovu veliku
radost, izašli su iz pećine i iz mraka. Ne ponovilo se ovo nikada,
bio je njihov zaključak. Idući tako dalje, izvadi onaj čovek
kamenčić iz džepa. Kad ono, to nije bio običan kamen već neka vrsta
najskupljeg dragog kamenja. Ovaj što je jedan uzeo kajao se što
nije više uzeo, ova dvojica, bar da su i oni makar jedan uzeli.
+0 / -0
0
Erich_von_Daniken
(Habe ich mich geirrt?)
20. април 2016. у 18.22
dajte ljudi disite malo!!
https://www.youtube.com/watch?v=aKJvbTEnp0I
+0 / -0
0
Sevastopolj
(bolje imati pametnog za neprij)
21. април 2016. у 11.16
Pa to mene muči:
„ b. Otkrivenje 12,7-9. ”I posta rat na Nebu. Mihailo i anđeli njegovi udariše na aždahu, i bi se aždaha i anđeli njeni i ne nadvladaše i više im se ne nađe mesta na Nebu. I zbačena bi aždaha velika, stara zmija, koja se zove đavo i sotona, koji vara sav vasioni svet, i zbačena bi na zemlju, i anđeli njeni zbačeni biše s njom. „
Pa zbog čega od svega Svemira i planeta i čuda i crnih rupa
Gospod posla taj šljam baš na Naš Svet?
On se jedva izborio, a smesti ga nama koji smo nesavršani jadni i bedni
da se mi odlučujemo između njih koji su namazani i kvarni i Njega
koji je daleko i slabo se oglašava...
De si bre ti Čika-Dani?”
+0 / -0
0
Erich_von_Daniken
(Habe ich mich geirrt?)
21. април 2016. у 12.41
tu sam ja,uvijek cika Dani, svratim tu i tamo ne kao prije...vidim novi nikovi ovdje a ocigledno staro drustvo ali dobro ima i opravdanih razloga za to...nego bas razmišljam da ti odgovorim na ovu temu lucifera ali novom temom pa ako mi se bude dalo...
vozdra i bite
cika Dani
+0 / -0
0
Bazorilo
24. април 2016. у 18.33
>Pa zbog čega od svega Svemira i planeta i čuda i crnih rupa
Gospod posla taj šljam baš na Naš Svet?<
Bog je palog Lucifera,metamorfiranog sopstvenom zeljom u opadaca
(Sotonu),zbacio sa neba na zemlju,koja je bila prazna i bez uslova za
normalan zivot.
U nekom kasnijem periodu,Bog odlucuje da na zemlji stvori coveka kome
će zvanicno uruciti povelju o neotudjivom pravu na posedovanje,ukoliko
bude dobre volje da uljezu(Sotoni i njegovim demonima)nedvosmisleno
odkaze poslusnost i bilo koji vid saradnje.
Dakle,Adam i Eva su morali proćikroz isti onaj ispit kome su bili
izlozeni i ostali svetovi,pa čak i andjeli Bozji.Zašto je to bilo
neophodno?Zato sto je uzurpator tvrdio da kada bi bilo demokratije u
Bozjoj vladavini,mnogi stanovnici neba i nebeskih svetova bi navodno
prihvatili njegovu alternativnu ponudu.
I ako je unapred znao kuda vodi takva filozofija i kakva katastrofa
iz toga može proizaci,Tvorac je radi dobra svojih podanika izasao
u susret anarhisti,jer da nije tako postupio,mnogi bi stanovnici neba
kroz svu vecnost ostali u dilemi,zašto Bog nije dozvolio da vodja
nebeskih horova pokaze svoju zamisao i ostvari vladavinu za koju je
rekao,da bi bila bolja od postojece.
+0 / -0
0
-mrav-
26. април 2016. у 15.33
Lucifer može da se pokaje isto kao sto djed mraz može da svrsi.
+0 / -0
0
Bazorilo
26. април 2016. у 16.27
Bivši lucifer,je svojevremeno na poziv da se pokaje,odgovorio
ultimatumom,u kome je tražio bezuslovno pokoravanje svojoj volji.
A to bi znacilo,da Bog mora dez pogovora da se povuce sa svoga
Stvoriteljskog polozaja i sve svoje atribute preda anarhistickoj
opoziciji koja bi sa svojim vodjom(Sotonom)postavila oligarhijski sistem
vladanja.Po Tom sistemu,manjina bi gospodarila većinom,a racune nebi
morala da podnosi nikome i nikada.Tako bi se od Bozjeg Raja polako ali
sigurno prelazilo u stanje pakla.-Jedino je sigurno da se Sotona iskreno
kaje,sto u tome nije uspeo.A nama ostaje da se neizmerno zahvaljujemo
Bogu,sto je u svojoj velikoj mudrosti i sveznanju sve to unapred sagledao
i onemogućio.
+0 / -0
0
Sevastopolj
(bolje imati pametnog za neprij)
26. април 2016. у 17.11
Bazorilo, brate, ti si malo pristrasan...
+0 / -0
0
Bazorilo
26. април 2016. у 18.20
Da li time želiš reći da sam subjektivan?Onda da vidim u cemu se ogleda
moja ne objektivnost?
+0 / -0
0
Jocko4
(observer)
26. април 2016. у 23.43
Прича о побуни против Апсолутне Идеје, одн. Творца је прилично маштовита, али и противуречна унутар себе.
Апсолутно Биће је, по дефиницији, толико свеопште и свемогуће, да нема теоретске основе да би било ко могао да Му се супротстави, нити да Га угрози.
Помињање трона на коме седи Бог одсликава људску свест о организацији друштва из времена у коме је то приповедање настало.
Нелогично је да се организација људског друштва, тада већ у форми државе, пресликава на небеске прилике, него би било логичније да се такво пресликавање врши у обрнутом смеру.
То нелогично пресликавање створило је и основе за даље приповедање о некој побуни против „владара”, као што је било побуна и на овоземаљском плану.
Ово што нам сервира 'Ревизор' су лепушкасте приче, више за децу, него за озбиљне људе. Још је само недостајала ТВ камера, па да пратимо пренос у живо о догађају, који се можда није ни догодио.
+0 / -0
0
Bazorilo
28. април 2016. у 16.16
Možemo i ovom logikom.Pojam prestola na nebesima,odslikao se i na
zivot ljudi na zemlji.Pa su tako ljudi svoja prva shvatanja o vladaru
i njegovom prestolu poistovecivali sa Bozjim prestolom.Naravno,kako je
vreme odmicalo i secanej na Bozji presto je bledelo,pa se sve vise
prelazilo na cisto ljudsku verziju shvatanja tog pojma.Pa tako
danasnji covek sklon s jedne strane ateizmu,s druge strane sujeverju,
čitav mozaik price o sistemu Bozje vladavine,tumba i prekraja prema
svojoj masti.Ateistima godi,da takvog prestola uopste nema,dok
sujeverni sve tumace u skladu sa svojim predrasudama.
+0 / -0
0
Sevastopolj
(bolje imati pametnog za neprij)
28. април 2016. у 17.33
Ma šalim se, Bazorilo, brate.
Vidiš čemu vode te diskusije da svako krene sa se pravda i
otresa sa sebe svašta...
Naravno da si pristrasan.
I ja sam.
I da li nas to čini nedostojnim diskusija...?
Naravno da ne.
+0 / -0
0
Jocko4
(observer)
29. април 2016. у 01.00
Bazorilo,
>'Možemo i ovom logikom.Pojam prestola na nebesima,odslikao se i na
zivot ljudi na zemlji.'
- - -
Не можемо, јер кроз историју разних народа, ван подручја Блиског Истока, такође наилазимо на владаре на престолима, а њихова веровања су (била) другачије конципирана. Другим речима, различита веровања не потврђују претпоставку да је хијерархијски систем (приказан у Библији) пресликан са неба на земљу, него да је било обрнуто - са земље на небо.
Небески систем по дефиницији, а у складу са веровањем, представља идеалан систем, у коме не постоје ни теоретске шансе да тамо неки Пера-Мика-Лаза може да скрене с правог пута, а још мање да организује неку масовну побуну, коју је Бог с великим напором успео да угуши.
Друго, статистички посматрано, ако би се таква побуна десила једном, то би значило да је могуће да се деси и два. или више пута, а самим тим би била оповргнута теза да је небески систем уређења савршен и да је Бог свемоћан.
Треће, у побуни коју је предводио Луцифер, он је успео да заведе велики број анђела.
Како му је то пошло за руком, ако знамо да анђели, по дефиницији, немају слободну вољу и да су такорећи програмирани да слушају и следе само Божје одлуке ?
(По Библији, Бог је једино човеку дао слободу размишљања и одлучивања, у чему је битна разлика између људи и анђела).
Такве последице (побуне против владара и сл.) може да произведе само ово-земаљски систем друштвено-економског уређења, који није савршен, нити идеалан.
+0 / -0
0
Sevastopolj
(bolje imati pametnog za neprij)
29. април 2016. у 18.20
Evo, saslušajmo šta ima da kaže Rastko Jović doktor bogoslovskih nauka,
u današnjem intervjuu na B92:
Šta je vera u 21. veku?
„Ona je oduvek bila isto, ono što jeste. Ona je tu sa ciljem da nadahnjuje ljude, inspiriše ih za izvanredna dela u sadašnjosti. Zato je raspeće tako značajno. Vera u vaskrsenje Hrista je vera o spasenju posle smrti – tračak borbe protiv sopstvenog egoizma.
Ne možemo govoriti kao pravoslavni vernici o Vaskrsu samo na nivou tradicije i običaja, to je ograničavanje vere na nivo moje kuće i mojih vrata. Suština strašne sedmice i Velikog petka je da ne možete doći do vaskrsenja bez ličnog stradanja, a to je izražavanje vere u praktičnom životu. Ako toga nema, nema ni Vaskrsa. Nema ničega bez prevazilaženja tog egoizma. Strašno je bitno da to Crkva stalno naglašava. ”
-Egoizam je po istaknutom doktoru bogoslovskih nauka to što se čovek usuđuje da se pita za svoj goli život, egzistenciju kako svoju, tako i svog potomstva. Treba napustiti taj egoizam jer...
„Kada vernik prođe pored Partijaršije i vidi sve te luksuzne automobile... Šta mislite, šta vernik tada pomisli? ”
„Od vernika zavisi šta će videti. I kod pripadnika vlade možete videti skupe automobile, ne samo kod crkve. Takvi automobili uglavnom su namenjeni dugim putovanjima i sličnim razlozima, nisu tu za privatne potrebe tih ljudi. Ali,naši vernici se nažalost uvek nekako hvataju za te stvari. S druge strane, sve što se uradi drugo – osnivanje narodnih kuhinja, pomoć u poplavama i druge vrste dobročinstava na nivou eparhija i veroučitelja, o tome se ništa ne govori.”
Da nije strašno, bilo bi smešno!
+0 / -0
0
Bazorilo
30. април 2016. у 17.01
Joco,i drugi narodi su u postpotopnom periodu imali duboka saznanja
o istoriji covecanstva od stvaranja pa nadalje.Nisu samo Jevreji dobili
od svojih starih tu istoriju,već su svi narodi,neki manje neki vise
i bolje,imali svoje pojmove o Vrhovnom vladaru nebeskih svetova.
Što se tiče andjela,oni nisu roboti,već bica sa slobodnom voljom.
Zato,Isusov zivot i smrt na ovoj zemlji i za njih ima zivotno važan epilog.
To je i za njih bila prilika,da na licu mesta vide prakticnu razliku
između onoga koji je nekada predvodio nebeske horove,a koji je u jednom
trenutku poceo da baca sumnju na Bozji karakter i onoga koji je kao
Bozji jedinorodni sin,bio spreman da i svoj zivot da za svoja Stvorenja.
+0 / -0
0
Jocko4
(observer)
01. мај 2016. у 01.53
Bazorilo,
Није баш тако лако успоставити заједнички именитељ у веровањима разних народа. У многим веровањима се главно божанство налази на самој Земљи, у другима негде на небу, у трећима се као главни узима одређен принцип, у четвртима је праисконски родитељ настао на Земљи из јајета и оплодио Земљу, ...
Код оних веровања која имају неке сличности са сумерским и библијским тумачењима, небеска хијерархијска структура није подударна са оном у Библији.
Оно што јесте заједничко је да се свуда провлачи мисао о људској маленкости у поређењу са силама стварања и уништења.
Много битније је оно што сам навео у претходном јављању, да је небески систем дефинисан као идеалан, одн. савршен, а да је Бог дефинисан као свеприсутан, свемогући и свевидећи и да је ванвремен.
То су аксиоми и ако узмемо њих у обзир, не оже да се објасни Луциферово скретање с пута и чак организовање побуне.
Напомена: Погледај мало боље у чему је битна разлика између анђела и човека.
+0 / -0
0
Jocko4
(observer)
02. мај 2016. у 00.25
Bazorilo,
Рекао бих још нешто ...
За разлику од људи, који могу да верују, или да не верују у постојање библијског Бога, анђели и Луцифер нису верници - како су представљени, они су у контакту, а Луцифер је био у контакту с Богом.
Значи, они знају да Бог постоји и знају врло добро све Његове атрибуте.
Е сад, ми можемо да схватимо да међу људима има оних који верују у Бога, да има атеиста, скептика, следбеника других вера, итд, јер ми, људи не знамо - ми можемо да верујемо, или не.
Међутим, како објаснити да неко, ко је у сталном, или повременом контакту с Богом, отпадне од Њега и покрене велики број других анђела, такође у контакту с Богом, у побуну и чак у сукоб с Богом ?
Шта би то могло да њих да наведе на такво понашање ?
Како би ти објаснио да Бог није наслутио шта се спрема ?
Наиме, ако је Бог одлучио да их пусти да крену странпутицом, да ли је то заиста правилна одлука ?
Има ту још питања, као напр.:
- Какву моћ има Луцифер, кад Бог и после победе на њим мора и даље да се труди да сачува људе од његовог утицаја ?
- Да ли Луцифер (сотона, змија, ...) делује само на људе, или и на сав остали живи свет на Земљи ?
- Шта би требало да буде циљ сотоне, зашта њему служе људи које покушава да одвуче од Бога ?
У односу на Луцифера, људи су прилично нејаки и могу лако да буду заведени и Бог то зна, а ипак допушта сотони да заводи људе.
То, у најмању руку, није фер према људима, јер су ипак у неједнаком положају:
сотона зна да има Бога, али је против Њега, а људи не знају, него могу да верују, или да не верују, а моћи сотоне неупоредиво превазилазе моћи људи.
Другим речима, људи не могу да заведу сотону, нити је он њихова потенцијална жртва.
+0 / -0
0
cartensius
(pisac)
02. мај 2016. у 11.44
Jocko,
hoću i ja da uđem u Vaš dijalog, pošto se Tvoje obraćanje odnosi na
Bazorila.
„...анђели и Луцифер нису верници - како су представљени,...
Potpuno ispravno-nisu vernici!
”kako su predstavljeni„- neispravno, nigde ih niko ne
predstavlja kao vernike.
”,јер ми, људи не знамо - ми можемо да верујемо, или не.„ U redu je.
”Шта би то могло да њих да наведе на такво понашање ?
Како би ти објаснио да Бог није наслутио шта се спрема ?„ PONOS.
Bog Ga je opomenuo, on nije hteo da prihvati.
” Наиме, ако је Бог одлучио да их пусти да крену странпутицом,
да ли је то заиста правилна одлука ?„
Bog to nije hteo, da je hteo ne bi ih opominjao, odluku je sam
Lucifer doneo.
U svom proviđenju, Bog je znao da će biti pokušaja da neko od
stvorenja pređe nedozvoljenu zonu, ali kao dobar Otac upozoriće ih,
upozoravao ih je, oni nisu prihvatili.
- Какву моћ има Луцифер, кад Бог и после победе на њим мора и
даље да се труди да сачува људе од његовог утицаја ?
- Да ли Луцифер (сотона, змија, ...) делује само на људе,
или и на сав остали живи свет на Земљи ?
- Шта би требало да буде циљ сотоне, зашта њему служе људи
које покушава да одвуче од Бога ?
Od sotoninog uticaja, čovek je taj koji treba da se čuva, Bog, ako
mu se čovek predaje i traži pomoć od Boga, Bog je spreman da mu
pomogne, Bog ne prisiljava, sotona da.
Sotonu životinje ne interesuje. Svi lideri stranaka idu na što veće
omasovljavanje, zašto to ne bi i Lucifer?
Pozdrav, Cartensius. U sledećem javljanju preostali tekst ćemo
analizirati.
”
+0 / -0
0
Bazorilo
02. мај 2016. у 19.17
Joco,veoma suptilno si obradio sva pitanja koja covek koji trazi istinu
može da iskonstruise.
Biblija ima jasne odgovore na sve navedene dileme i maglovite
predstave ljudi koji su u lavirintu svojih predrasuda a žele da izadju
na pravi put.
Sveti apostol Pavle,kaže veoma precizno:...da vas ne prevari Sotona,jer
znamo šta on misli.Bog je ostavio u Bibliji takve smernice,koje i
neobrazovane ljude mogu umudriti i izvesti na pravi put,put spasenja.
A u isto vreme u svim tim poukama i najobrazovaniji imaju obilje
materijala za usavrsavanje najuzvisenije filozofske misli.
Bas kao sto ucenici osnovnih skola kroz obradu materije o flori i fauni
dobiju sva fundamentalna znanja o bitisanju biljnog i zivotinjskog
sveta,a sa druge strane i studenti zavrsnih godina studija,još uvek
mogu otkrivati nova i sveobuhvatnija znabja iz tih oblasti.
Ispravno poznavanje biblijske nauke dovodi coveka u usku vezu sa Bogom
i na taj način u polozaj koji je zaista dostojan onih ljudi koji
žele da se prestroje i ustroje na put koji vodi u jedan bolji svet.
+0 / -0
0
Jocko4
(observer)
02. мај 2016. у 22.20
cartensius,
>>> 'За разлику од људи, који могу да верују, или да не верују у постојање библијског Бога, анђели и Луцифер нису верници - како су представљени, они су у контакту, а Луцифер је био у контакту с Богом.'
Овде је моја грешка и извињавам се због нејасноће.
Хтео сам да кажем управо то што се види из даљег текста у истом прилогу, да се из библијског материјала види да они нису верници. Нејасноћа је настала и због погрешне интерпункције.
Хвала што си ми на ово указао.
+0 / -0
0
Jocko4
(observer)
02. мај 2016. у 22.58
Bazorilo,
Ако прихватимо теозофско учење и оно што је у Библији наведено у Стварању, можемо на основу тога фс развијамо и другачије мишљење о постојању и месту постојања сотоне.
Да не бих превише скретао дискусију у том правцу, само бих назначио да је важно да се у разматрање уведу психологија личности и одбрамбени механизми, тј. нагон за самоодржање јединке.
Уколико се постављач теме и остали дискутанти слажу, о томе бих више у каснијем јављању.
+0 / -0
0
cartensius
(pisac)
03. мај 2016. у 09.55
Jocko,
dovoljno je da ima neki procenat istine oko koje će se grupa ljudi
okupljati. Dokaz za to su hiljade pravaca: religioznih, filozofskih,
političkih...
Teozofija je jedan filozofsko-religiozni pravac. Često puta sam imao
priliku i kontakt sa tim učenjem u Bazelu, jedan od glavnih centara.
Na SC do sada nisam primetio da je iko nešto kritički napisao o
tom učenju, pozitivno ili negativno. Tako je i ovaj pravac od
pomenutih „hiljada”, pa kada čovek počne da ih upozna, u tom mnoštvu,
često puta se izgubi i postavlja pitanje: gde je istina?
Tvoj predlog za dalje diskusije je odličan, hoću da napomenem i to
da mi ljudi poznajemo, kolko tolko, psihologiju ličnosti nas ljudi,
ali vrlo malo poznajemo onu „viših bića”, psihologiju anđela i drugih
nebeskih bića, te je zato problem dubljeg diskutiranja o njima, kao
npr. o Luciferu i njegovim istomišljenicima. Neke od karakteristika
tih bića su identična sa nama ljudima. Psalmista pominje i daje
jednu informaciju, da je čovek stvoren nešto manji od anđela, misli
se na prvobitnog čoveka. Padom u greh, čovek se degenerisao i
dostigao sadašnji nivo, psihički i fizički.
Pozdrav,Cartensius.
+0 / -0
0
Sevastopolj
(bolje imati pametnog za neprij)
03. мај 2016. у 10.06
„Уколико се постављач теме и остали дискутанти слажу, о томе бих више у каснијем јављању. ”
Ne da se slažem , već bih bio veoma zahvalan...
+0 / -0
0
Jocko4
(observer)
03. мај 2016. у 23.56
У даљем разматрању организовао бих текст на следећи начин:
1. Модел идеално доброг човека
2. Луциферов пад
3. Модел реалног човека
1. Модел идеално доброг човека
Ако пођемо од библијског тумачења, први људи (Адам и Ева) су били идеално добри људи, у којима није било никаквих елеманата зла. Они су могли да опстану само у средини у којој су постојали идеални услови за њихов живот и функционисање. Конкретно, били су смештени у Еденском Врту, оази мира и хармоније.
У таквој, идеалној средини није било места за присуство зла и Адаму и Еви није ни било потребно да знају како да се одупру евентуалном злу, нити да помишљају на потребу за самоодржање.
Није јасно како је сотона (змија) успео да уђе у Еденски Врт, али може да се претпостави да Бог није предвидео да до тога може да дође.
Управо због своје идеалне доброте (рецимо, наивности) Ева је подлегла наговору змије, а затим је и Адам показао да је наиван.
То је био њихов први и судбоносан сусрет са утицајем из спољашње, реалне средине. Тако се објашњава њихов грех и последица је била изгон из Еденског Врта, јер они више нису могли да припадају идеалној средини.
2. Луциферов пад
Луцифер је описан као бриљантно Божје створење, први међу анђелима, обдарен свим талентима и лепотом. ЗНАО је ко га је створио и да тај има већу моћ од њега, а знао је и да треба следи Божју промисао. У тако створеном бићу, које је као такво егзистирало неодређено време, појавила се клица нечега што није било предвиђено приликом његовог стварања.
Опет није јасно како је дошло до поремећаја, премда се у Старом Завету указује на порас њоговог самољубља, које се често тумачи као понос. Мислим да понос није прави назив за оно што би могло да изазове Луциферово скретање с правог пута, него да је то управо његова опседнутост собом, боље рећи нарцисоидност. (Нарцисоидност се помиње и у грчкој митологији, и представља мање-више болесно стање свести). Није јасно ни како је дошло до тога да једно такво, анђеоско биће подлегне таквом поремећају.
Елем, из врхунског и лепог анђела, Луцифер се преобраћа у персонификацију зла и лукавости. Ту његову трансформацију је Бог (по дефиницији) могао да примети у самом зачетку и да својим деловањем заустави његов даљи пад. Тешко је разумети да је Бог хтео да му пружи прилику да се сам коригује, јер да је Луцифер за тако нешто био способан, он би се сам одупро свом пропадању.
Следи етапа у којој Луцифер врбује и организује друге анђеле против Бога, а и за њих знамо да су ЗНАЛИ Бога.
Није јасна ни Луциферова трансформација из лепог анђела у ружно и застрашујуће створење, или је то само људски начин да се и графички створи представа о његовој грозоти. Исту трансформацију доживели су и они анђели који су му се придружили, тако да кад их видимо на цртежима и сликама, код нас се инстинктивно јављају осећај страха и одбојности.
Из небеског света, Луцифер и његова дружина, а после изгубљене борбе, бачени су на Земљу, тј. у сасвим реалну средину.
У Библији се чак каже да комуникација између Бога и (сада већ) сотоне ни после тога није била прекинута и да Бог чак допушта сотони да искушава људе. Дакле, Бог је и даље убеђен да сотона нема озбиђне изгледе да преузме потпуну контролу над свим људима.
3. Модел реалног човека
У следећој фази, сотона више нема пред собом идеално добре и наивне људе, који би му олако веровали, већ људе који су наоружани за живот у реалној средини, у којој постоје и добро и зло.
(Наставићу сутра)
+0 / -0
0
cartensius
(pisac)
04. мај 2016. у 00.26
Malo muzike:
https://www.youtube.com/embed/aUeysGoPFTk
+0 / -0
0
cartensius
(pisac)
04. мај 2016. у 01.29
Jocko,
Neke stvari ponavljam jer ih nisi zapazio.
Bog Ga je opomenuo, on nije hteo da prihvati(Lucifera).
„ Наиме, ако је Бог одлучио да их пусти да крену странпутицом,
да ли је то заиста правилна одлука ?”
Bog to nije hteo, da je hteo ne bi ih opominjao, odluku je sam
Lucifer doneo.
U svom proviđenju, Bog je znao da će biti pokušaja da neko od
stvorenja pređe nedozvoljenu zonu, ali kao dobar Otac upozoriće ih,
upozoravao ih je, oni nisu prihvatili.
Od sotoninog uticaja, čovek je taj koji treba da se čuva, Bog, ako
mu se čovek predaje i traži pomoć od Boga, Bog je spreman da mu
pomogne, Bog ne prisiljava, sotona da.
„Ако пођемо од библијског тумачења, први људи (Адам и Ева) су били
идеално добри људи, у којима није било никаквих елеманата зла.
Они су могли да опстану само у средини у којој су постојали идеални
услови за њихов живот и функционисање. Конкретно, били су смештени
у Еденском Врту, оази мира и хармоније.
У таквој, идеалној средини није било места за присуство зла и Адаму
и Еви није ни било потребно да знају како да се одупру евентуалном
злу, нити да помишљају на потребу за самоодржање”.
Biblijski izveštaj nam govori da je Lucifer, ne samo Zemlju posećivao,
već je imao još uvek pravo da se pojavi na zasedanjima na kojima je
sam Bog predsedavao. (knjiga O Jovu)Dakle imao je pravo da uđe i u
Edenski vrt, da nije imao to pravo, kako bi mogao da prve ljude
iskuša, a Bog je i njih upozorio i kao slobodna bića pokazali su i
svoju slobodnu volju, otkazali poslušnost Bogu a poslušali sotonu.
Bog je i to predvideo, napravio je plan i otvorio mogućnost da se
čovek pokajanjem vrati svom Tvorcu.
„Није јасно како је сотона (змија) успео да уђе у Еденски Врт, али
може да се претпостави да Бог није предвидео да до тога може да дође.
Управо због своје идеалне доброте (рецимо, наивности) Ева је подлегла
наговору змије, а затим је и Адам показао да је наиван.
То је био њихов први и судбоносан сусрет са утицајем из спољашње,
реалне средине. Тако се објашњава њихов грех и последица је била
изгон из Еденског Врта, јер они више нису могли да припадају
идеалној средин.”
„појавила се клица нечега што није било предвиђено приликом
његовог стварања.” Ta klica se zove greh, predviđeno je bilo!
„Није јасна ни Луциферова трансформација из лепог анђела у ружно
и застрашујуће створење, или је то само људски начин да се и
графички створи представа о његовој грозоти. Исту трансформацију
доживели су и они анђели који су му се придружили, тако да кад их
видимо на цртежима и сликама, код нас се инстинктивно јављају осећај
страха и одбојности.”
Ovo nije Biblijska istina, ljudi ga opisuju tako, u Bibliji lepo
stoji da sotona i danas se može pretvoriti u anđela svetlosti, da će
na pošljedak sveta iskoristiti svu svoju moć, da zavede i prevari
ljude, čineći razna čuda, kako bi mogao da prevari i Božje izabranike.
Pozdrav, Cartensius.
+0 / -0
0
Jocko4
(observer)
04. мај 2016. у 13.35
cartensius,
Пре но што наставим, осврнуо бих се на твој коментар.
Често је поређење односа Бога према бићима које је створио са односом доброг оца и деце.
Та аналогија је делимично прихватљива, јер отац у односу према својој деци (рецимо, одраслој) не располаже таквим механизмима и моћима да увек успешно обузда њихово скретање с правог пута. Бог то може, али не ради тако нешто, већ само опомиње, а не предузима ни одлучујуће кораке ни после отворене побуне, већ и даље пружа шансу сотони да се поправи. Чак се предсказује нови, завршни сукоб добра и зла, у коме ће зло да буде дефинитивно побеђено, а свет „пречишћен” ватром.
[Слично је и у случају Потопа, јер је и тада Бог могао да сузбије зло правовременим интервенисањем, гушењем зла у корену. Све се свело на опомене и упозорења, а на крају је примењена катаклизма].
Уместо тога, зар не би било боље да се сотони одмах постави ултиматум (или џа, или бу !) и избегну даља страдања људи, дакле бића која су нижег реда и која не могу битно да утичу на одлучивања и неслагање Бога и сотоне ?
+0 / -0
0
Sevastopolj
(bolje imati pametnog za neprij)
04. мај 2016. у 14.18
A šta ako je Lucifer ipak u pravu i kada pobedi
svetom zavlada mir i radost a njegov Tvorac-otac
spozna svoju grešku u odgajanju.
Tada Lucifer prigrli svoga oca o on njemu oprosti...
Zašto bi ovaj scenario bio nemoguć?
+0 / -0
0
Sevastopolj
(bolje imati pametnog za neprij)
04. мај 2016. у 14.24
Uvek to pitanje:
Kada dođe do elementarnih nepogoda, prirodnih katastrofa,
da li to Bog opominje ili Sotona to pravi da bi ljudi stradali?
Nekako mi to vuče ipak na Božju silu pošto je oduvek voleo
da poseže za vatrom i vodom.
+0 / -0
0
cartensius
(pisac)
04. мај 2016. у 21.27
Jocko,
ako se pođe od uverenja da je Bog svemoćan, u što vernik nimalo
ne sumnja, dakle, Bog ima takve mehanizme i moć da onemogući, da
obuzda njihovo skretanje sa pravoga puta, tada bi Lucifer imao
dovoljno dokaza i razloga da optuži Boga što tu privilegiju Bog
selektivno sprovodi. Vraćamo se prvobitnom problemu: dao si nam
slobodnu volju, rekao si Bože da smo slobodna bića, sada nam je
uskraćuješ. Božja stvorenja nisu roboti, slobodna bića su.
Božja garancija glasi: zlo se neće nikada više ponoviti. Pet-šest,
ili sedam hiljada godina je sasvim dovoljno da se ceo svemir, svi
stanovnici univerzuma upoznaju sa posledicama greha, i osvedoče se
da svako skretanje sa glavnog puta vodi u ponor(propast). Za razliku
od nekih ideologija koje pominju milijarde godina u svojim učenjima,
Biblijska hronologija, kada je reč o ljudskoj civilizaciji, poznaje
period od nekoliko hiljada godina. Kada se govori o kosmosu i Tvorcu,
pominje se večnost. Večnost ne mogu da shvatim i razumem kao ni vreme
i prostor. Teorija relativiteta pokušava da nam to dočara.
„Често је поређење односа Бога према бићима које је створио са
односом доброг оца и деце.
Та аналогија је делимично прихватљива, јер отац у односу према
својој деци (рецимо, одраслој) не располаже таквим механизмима
и моћима да увек успешно обузда њихово скретање с правог пута.
Бог то може, али не ради тако нешто, већ само опомиње, а не
предузима ни одлучујуће кораке ни после отворене побуне, већ и
даље пружа шансу сотони да се поправи. Чак се предсказује нови,
завршни сукоб добра и зла, у коме ће зло да буде дефинитивно побеђено,
а свет ”пречишћен„ ватром.
[Слично је и у случају Потопа, јер је и тада Бог могао да сузбије
зло правовременим интервенисањем, гушењем зла у корену. Све се свело
на опомене и упозорења, а на крају је примењена катаклизма].
Уместо тога, зар не би било боље да се сотони одмах постави
ултиматум (или џа, или бу !) и избегну даља страдања људи,
дакле бића која су нижег реда и којане могу битно да утичу на
одлучивања и неслагање Бога и сотоне ?”
Slažem se u tome da je Bog mogao da saseče zlo u samom korenu.
Postavlja se pitanje: da li bi svi oni bezbrojni svetovi mogli
da razumeju Božju nameru i takvo ushitreno rešenje tog problema.
Znamo i to da je Bog ljubav, da je milostiv, da prašta...
PS Svako Božje stvorenje koje je nastradalo a živelo jednim
dostojnim, pobožnim životom, Bog će ih vaskrsnuti i dobiti kao
nagradu večni život. Kada nauka i medicina budu uspeli da pobede
smrt, kada budu uspeli da taj hromozom smrti otklone, biće nam lakše
da razumemo ovo o čemu danas razgovaramo.
Pozdrav, Cartensius.
+0 / -0
0
Jocko4
(observer)
04. мај 2016. у 22.55
овек изгнан из Еденског Врта доспео је у средину која није идеална, већ реална, у којој мора на разне начине да се бори за опстанак и да сам брине о свом преживљавању.
На који начин је постигнуто такво престројавање бића, које је до тада живело у идеалним условима и које је и само било идеално добро створење ?
Постоје две могуће претпоставке:
а) Бог је спровео додатну модификацију, да би човеку омогућио прилагођавање и заштиту у не-идеалним условима живота;
б) Луцифер (сотона) је знао да ће забрањено воће пореметити генетски код Адама и Еве и да ће они престати да буду идеални, као и да ће после тога моћи да живе у условима изван еденског стакленог звона.
Прва претпоставка је прилично лабава, одн. у Старом Завету се не виде јачи основи за њу. Додуше, можда би неки текст из Епа о Гилгамешу могао да пружи додатне информације у вези тога, а ако неко о томе нешто зна, може да постави свој прилог.
Друга претпоставка је мало боље заснована на тексту из Старог Завета, тако да бих се задржао на њој.
Преласком у реалну животну средину, први људски пар у себи носи елементе доброг, али (због узимања забрањеног воћа) и извесне елементе зла, који у њему чуче као вирус и активирају се зависно од настале ситуације.
Најчешће се ови елементи налазе повезани са одбрамбеним механизмима, а его и ид рационализују и/или инстинктивно активирају такве елементе.
Наиме, човек Еденског Врта никад не би убио, нити украо, нити је доживљавао ситуације због којих би тако нешто учинио.
Човек реалног света мора да буде у стању да убије оног (човека, или животињу) који га је витално угрозио, или ће, у противном, да постане жртва неког зла.
Човек реалног света мора да буде у стању да лови да би се прехранио.
У периодима гладних година, човек реалног света мора да буде спреман да се сели у друга подрушја и притом осваја и туђу територију, да не би доживео изумирање дела врсте.
Код реалног човека се јављају многи елементи борбе за опстанак у природи, који су у модификованом облику пренесени и у људско друштво.
Борба за територију је позната у многим животињским врстама, а код човека се поред тога јавља и рационализована ии сублимисана свест о интересу и стратегији за обезбеђивање интереса, како индивидуалних, тако и колективних.
+0 / -0
0
Jocko4
(observer)
04. мај 2016. у 22.56
У многим животињским врстама се јавља борба за премоћ унутар саме групе, крда, или чопора.
У људском друштву се јављају слични облици понашања, а и они издигнути на виши ниво - жеља за постизањем моћи разних врста.
Ако размотримо разне информације из историје цивилизације, примећујемо да се често смењују периоди мира и рата. Ратове иницирају управо такви елементи зла и током ратова управо ти елементи долазе до пуног изражаја.
Неко ће ово да тумачи као инфилтрирање сотоне у главе одређених појединаца на водећим позицијама у људском друштву.
Међутим, тада остаје отворено питање локације сотоне по истеку ратова. Наиме, да ли то значи да на крају ратова сотона напушта лидере који су до тада били под његовим утицајем ?
Ту је и питање о самоодбрани оних који су ратом угрожени и морају да се бране, такође активирањем својих елемената зла.
Да ли је и у њих у рату ушао сотона ?
Мало је вероватно да би сотона тек тако напустио оног у кога се инфилтрирао, тако да би том логиком дошли до закључка да никад не би наступио мир. (Кажем мало је вероватно, јер је било и таквих случајева у историји).
Ако бисмо своје разматрање о деловању зла заснивали на Библији, Луцифер је изван људи, али повремено се убацује у појединце (жртве) и спроводи своју игру.
Сотона би требало да буде оличење потпуног зла, без примесе доброг.
Међутим, сотона својим лукавством прибегава и активирању елемената зла, присутних у сваком човеку. Сотона може и да се претвара, да се приказује лажно, тако да је човек често немоћан и подлеже разним искушењима, што опет варира од јединке до јединке.
Код оних људи који су склони верском гледању на ствари, вера им пружа осећај заштите од утицаја сотоне, а код оних код којих доминира рационално гледање на ствари, постоји осећај да морају сами да се одупру сотони. Најзад ту су и они код којих су елементи зла прилично усађени у структуру личности и сотона нема нарочите проблеме да их врбује.
Ово разматрање би требало да укаже на стање у коме се налази реални човек у реалним условима живота и да наведе на размишљање о присуству и непрекидној борби добра и зла у сваком од нас. Агенти доброг и злог су у нама и од нас зависи коме ћемо дати предност, а последице трпи околина и касније и ми сами.
+0 / -0
0
Sevastopolj
(bolje imati pametnog za neprij)
06. мај 2016. у 18.18
Crkva ipak ima ulogu da viševekovnim iskustvom i
logistikom pripomogne borbi protiv Zla.
Ovako otprilike:
https://www.youtube.com/watch?v=xOrgLj9lOwk
+0 / -0
0
Bazorilo
14. мај 2016. у 18.25
Da bi covek bio pobednik nad bolescu,mora sto je moguće pre da preduzme
odgovarajuce lecenje.To sto Lucifer nije zeleo da sebi hitno ubrizga
lek(serum) protiv oholosti(gordosti),nego je nastavio da ushiceno
lebdi na krilima svojih moralnih „dostignuca”i usavrsava planove
za nelegalnu smenu Svemirskog Vladara,samo govori u prilog cinjenici
koja otkriva jednu veliku tajnu.Greh je uljez sa kojim nema igre,jer
svoju žrtvu ne ispusta,ako se ova na vreme ne osvesti i ne izbegne
njene celjusti.
Looking for Tassel Necklaces?
Изаберите државу:
Аустралија
Аустрија
Босна и Херцеговина
Велика Британија
Европска Унија
Канада
Немачка
Сједињене Америчке Државе (САД)
Србија
Француска
Холандија
Хрватска
Црна Гора
Швајцарска
Шведска
Ћирилица |
Latinica
|
English
© Trend Builder Inc. и сарадници. Сва права задржана.
Terms of use
-
Privacy policy
-
Маркетинг
.