News
Sports
Celebrity
Lifestyle
Forums
Cooking
Classifieds
Forums
:
Psihologija
+0 / -0
0
Kad je Minja Subota plakao..
madambaterflaj
2013-01-23 07:24 AM
...ili filozofski osvrt na kontinuum zivota.
Argumenti protiv dece
The New Yorker | 18/01/2013
Godine 1832, Čarls Nolton, lekar iz Ešfilda u Masačusetsu, objavio je knjižicu dugačkog naslova: „Plodovi filozofije: lični pratilac za mlade bračne parove, od lekara”. Nolton, tada 31-ogodišnjak, bio je „slobodoumni mislilac”, i po merilima berkširskog regiona neobično avanturistička duša. Dok je studirao na Njuhempširskom medicinskom institutu (sada Medicinskom fakultetu u Dartmutu), bio je previše siromašan da plaća časove disekcije, pa je morao da „oslobodi” jedan leš iz groba. Proglašen je krivim za pljačkanje grobova i osuđen na 60 dana zatvora. Godine 1829, objavio je traktat o agnosticizmu i štampao ga o svom trošku u hiljadu primeraka. Pošto nije mogao da pronađe kupce u zapadnom Masačusetsu, odneo je knjige u Njujork, gde je uhapšen zbog ulične prodaje bez dozvole.
U „Plodovima filozofije” Nolton razmatra pitanje seksa, ili prirodnog priraštaja, što je u to vreme bilo jedno te isto. Poput Tomasa Maltusa, na čije se radove pozivao, Noltona su brinuli rizici plodnosti. Koristeći devetnaestovekovne podatke, on je predviđao da će se broj ljudi na planeti udvostručavati tri puta svakih sto godina. Za razliku od Maltusa, koji nije video drugog leka osim kuge ili apstinencije, Nolton je verovao da nam je dostupno zgodnije rešenje. Ono što je on zvao „reproduktivnim instinktom” nije zapravo moralo da dovede do reprodukcije. „Nebo nam nije podarilo samo sposobnost za uživanje, nego i talenat da iznađemo način za sprečavanje nedaća koje uživanje može proizvesti; i prirodno je da ga, uz božju pomoć, iskoristimo najbolje što umemo”, pisao je on.
Noltonov pamflet nudio je čitaocima jednostavne instrukcije. „Povlačenje neposredno pre izlučivanja” moglo bi, „ako se praktikuje uz dovoljno obazrivosti”, biti efikasno. Parčence sunđera, zavezano tankom vrpcom i umetnuto u vaginu „pre spajanja”, takođe bi moglo da posluži. Ako se nekome nijedna od ovih tehnika ne dopada, savetovao je „ispiranje vagine neposredno nakon spajanja rastvorom cink sulfata, aluminijum sulfata, kalijum karbonata ili bilo koje soli koja hemijski deluje na ejakulat”. Što se tiče pouzdanosti ovog poslednjeg metoda, koji je on nazivao „hemijskom kontrolom”, Nolton je zapisao da je o tome razgovarao sa jednim gospodinom koji je nekad živeo u Baltimoru, i da taj gospodin „nimalo nije sumnjao u njegovu delotvornost”.
„Plodovi filozofije” još jednom su doveli Noltona u sukob sa zakonom. Nedugo nakon štampanja prvog izdanja, optužen je za objavljivanje razvratne literature i kažnjen sa pedeset dolara. Čak i pre završetka suđenja, podignute su tri nove optužnice. Ovoga puta, Nolton je osuđen na tri meseca prisilnog rada. Godine 1834, izveden je pred sudiju treći put. Na trećem suđenju porota nije postigla jednoglasnost, kao ni na narednom, ponovljenom suđenju.
Ali dobra ideja nije mogla da se zaustavi. Možda samo zbog Noltonovih sudskih nevolja, „Plodovi filozofije” postali su popularni među čitaocima. Jedan porotnik na prvom suđenju rekao je ovom lekaru, čak iako nije imao drugog izbora nego da ga proglasi krivim: „Ipak mi se dopada vaša knjiga i morate mi dati jedan primerak”. U narednih deset godina, ovaj pamflet – štampan u malom džepnom formatu – doživeo je devet izdanja u SAD. Kasnije je i dalje štampan u Britaniji, gde se u naredne četiri decenije prodavalo oko hiljadu primeraka godišnje.
Zatim su 1877. dvoje istaknutih britanskih reformatora, Eni Besant i Čarls Bredlaf, odlučili da ponovo štampaju „Plodove filozofije”, kako bi ispitali da li se primenjuje zakon o razvratu. Uhapšeni su, kako se i očekivalo, i njihovo suđenje u londonskom Gilldholu postalo je nacionalna senzacija. Procenjuje se da se ispred sudnice svakodnevno okupljalo dvadeset hiljada ljudi da prati suđenje. Par je osuđen, ali presuda je kasnije poništena iz tehničkih razloga. U međuvremenu, publicitet oko suđenja pretvorio je nekada nedopustivi posao kontrole rađanja u temu svakodnevnog razgovora. Do 1880. godine, Britanci su pokupovali preko 200.000 primeraka Noltonovog traktata.
+0 / -0
0
madambaterflaj
2013-01-23 07:25 AM
„Plodovima filozofije” se pripisivala, koliko je to moguće za jedan pamflet, promena toka istorije. Otprilike u vreme kada se pamflet pojavio, fertilitet u SAD počeo je naglo da opada, a i u decenijama nakon suđenja Eni Besant i Čarlsu Bredlafu, britanski fertilitet pratio je sličnu liniju. Iako je teško proceniti uzroke širokih demografskih tendencija, Noltonova knjiga odigrala je ključnu ulogu u onome što je jedan istoričar nazvao „dobrom vešću da se seks i reprodukcija mogu razdvojiti”. Drugim rečima, umesto da budu posledica, deca su postala stvar odluke.
Ono što je u Noltonovo vreme bilo pitanje isključivo nesavršenog izbora, sada je pitanje apsolutnog izbora. Ukoliko ne pate od steriliteta ili drugih komplikacija – i uprkos najboljim naporima Raša Limboa i republikanaca iz senata – današnji parovi, barem u SAD i ostatku razvijenog sveta, mogu da odluče koliko će dece imati – petoro, četvoro, troje, dvoje, jedno ili nijedno. Nekoliko novih knjiga bave se ovim pitanjem iz različite perspektive, i dolaze do iznenađujućih – neki bi rekli i alarmantnih – zaključaka.
U knjizi „Zašto rađati decu?: Etička debata” (MIT Press), Kristin Overol pokušava da na ovu odluku primeni striktno moralnu analizu. Overol, koja predaje filozofiju na Kraljičinom univerztetu u Ontariju, odbacuje ideju da je rađanje „prirodno” pa da zbog toga ne zahteva opravdanje. „Ima toliko nagona u našoj biološkoj prirodi kojima ipak odlučujemo da se odupremo”, primećuje ona. Ako ćemo imati decu, trebalo bi da znamo razlog.
Naravno, ljudi navode različite razloge za rađanje dece, i Overol ih razmatra jedan po jedan. Uzmimo tvrdnju da se dete rađa zbog samog deteta. To je naizgled samorazumljivo. Na kraju, dete lišeno mogućnosti da se rodi, pomoću neke „nolovske” metode, gubi sve. Ono ne može da doživi nijedno zadovoljstvo koje život nudi – lizanje sladoleda, na primer, ili vožnju bicikla ili, za naprednije roditelje, seks.
Overol odbacuje ovaj argument po dve osnove. Pre svega, nepostojeći ljudi nemaju moralna gledišta. (Ima beskonačno mnogo nepostojećih ljudi, i niko ne primećuje da se oni žale, zar ne?) Drugo, kada jednom prihvatite da treba da rodite dete kako biste uvećali ukupnu radost sveta, kako da znate kada treba prestati? Recimo da jedno dete koje liže sladoled predstavlja x količinu dodatnog zadovoljstva. U tom slučaju, dvoje dece predstavljaju 2x, četvoro dece 4x itd. Porodica sa osmoro dece možda može da priušti kupovinu sladoleda dvostruko ređe nego porodica sa četvoro dece. A gledano iz strogo utilitarističke perspektive, situacija bi bila još bolja ako roditelji samo nastave da ispumpavaju decu. Ako generalizujemo ovaj proces, svet bi se punio sa sve više i više ljudi koji vode sve lošije živote, sve dok se na kraju zadovoljstvo svakog pojedinca ne približi nuli. Ovaj reductio ad absurdum prvi je opisao britanski filozof Derek Parfit: u akademskim krugovima to je poznato kao Odvratni zaključak.
Overol smatra da je većina drugih čestih opravdanja, filozofski gledano, na sličan način neodrživa. Neki ljudi obrazlažu odluku da imaju decu time što tako produžavaju porodično stablo ili genetsku liniju. Ali „da li je bilo čiji biološki sastav toliko dragocen da se mora nastaviti?” pita Overol. Drugi kažu da građanin ima dužnost prema društvu da ga obnavlja. Takva obaveza, negoduje Overol, „napravila bi od žena reproduktivne kmetove”.
Neki drugi tvrde da bi ljudi trebalo da rađaju decu kako bi imali nekog da o njima brine kad ostare. „Svako ko rađa decu zbog finansijske pomoći koju će mu ona navodno pružiti”, piše Overol, „verovatno je naivan.”
Na kraju, mnogi kao razlog navode to što će ih roditeljstvo usrećiti. Ovde im dokazi, nažalost, ne idu u prilog. Istraživanja pokazuju da ljudi sa decom nisu ništa zadovoljniji svojim životom od ljudi bez dece. Štaviše, suprotni tas malo preteže: roditelji su manje srećni. U čuvenoj studiji objavljenoj 2004. u časopisu Science, nobelovac i psiholog Danijel Kaneman zamolio je devet stotina žena da rangiraju svoja doživljaje iz prethodnog dana. Žene su ocenile vreme koje su provele brinući se o deci kao manje prijatno od kupovine, jela, vežbanja, gledanja televizije, spremanja hrane i telefonskih razgovora. Jedna od malolobrojnih aktivnosti koje su ove žene smatrale manje prijatnim od brige o deci jesu kućni poslovi, to jest, sređivanje stana za decom.
Ali ništa od toga nije važno. Reprodukcija zbog interesa roditelja etički je neprihvatljiva. „Imati dete kako biste pomogli sebi predstavlja moralnu grešku”, piše Overol.
Dejvid Benatar, profesor na Univerzitetu u Kejptaunu, takođe se okreće filozofiji želeći da odredi idealnu veličinu porodice. Odgovor daje u naslovu svoje knjige „Bolje je uopšte se ne roditi: Šteta od dolaska na svet” (Oxford). Knjiga je posvećena njegovim roditeljima, „iako su me doneli na svet”, i braći „čije je postojanje, iako po njih štetno, od velike koristi nama ostalima”. (Zanimljvo je zamišljati kako izgledaju porodična okupljanja Benatarovih.)
Benatarov zaključak temelji se na ključnoj ali, po njegovom mišljenju, nedovoljno prepoznatoj asimetriji. Zamislite dva para, A i B. A su mladi, zdravi i bogati. Kad bi imali dece, mogli bi da im pruže sve najbolje – školu, odeću, elektronske igračke. Čak i pored toga, ne bismo rekli da par A ima moralnu obavezu da se reprodukuje.
B su isto tako mladi i bogati. Ali pate od genetskog poremećaja, i kad bi imali dete, to dete bi strahovito patilo. Onda bismo rekli, prateći Benatarovu logiku, da par B ima etičku obavezu da ne rađa decu.
Slučaj parova A i B pokazuje da zadovoljstvo i bol shvatamo različito. Zadovoljstvo koje propuštaju nepostojeća deca ne smatra se štetom. Međutim, izbegnuta patnja smatra se dobrom, čak iako je subjekat nepostojeći.
A ono što važi za parove A i B u principu važi za sve. Čak i najbolji od svih mogućih života sastoji se od kombinacije zadovoljstva i bola. Da zadovoljstva nema – to jest, da život nikada nije ni započet – niko ne bi bio na gubitku. Ali svet jeste na gubitku zbog patnje koja je u njega nepotrebno uneta.
„Jedna od implikacija mog argumenta jeste da je život pun lepih stvari i začinjen čak i najmanjom količinom ružnih – život potpunog blaženstva umrljan samo bolom jednog uboda igle – gori nego da uopšte nema života”, piše Benatar.
+0 / -0
0
madambaterflaj
2013-01-23 07:26 AM
...On priznaje da će mnogi čitaoci teško prihvatiti toliko „duboko uznemiravajuću tvrdnju”. Oni će reći da svoje postojanje smatraju blagoslovom, kao i postojanje svoje dece. Ali samo se zavaravaju. Nije ni čudo. Svako ko danas živi potomak je dugog niza ljudi koji su se reprodukovali. Evolucija tako naginje ka nekoj vrsti genetički upisanog optimizma. „Veća je verovatnoća da će se ljudi kod kojih postoji vera u reprodukciju razmnožavati i proslediti narednoj generaciji one odlike koji osobu približavaju takvim uverenjima”, primećuje Benatar.
Shvaćena ozbiljno, Benatarova logika vodi do nečega što bismo mogli nazvati konkluzivnim zaključkom. Kad bismo svi uvideli štetu koju izazivamo rađanjem dece i kad bismo je zaustavili, kroz stotinak godina svetska populacija bi bila svedena na nulu. Za Benatara, takav ishod treba priželjkivati. „Ljudi imaju nesrećnu odliku da su najdestruktivnija i najštetnija vrsta na zemlji”, piše on, „Količina patnje na svetu bila bi radikalno smanjena kad nas više ne bi bilo”. Kulture osetljivije na tragične dimenzije postojanja odavno su otkrile ovu istinu. Benatarov naslov poziva se na Sofoklovog „Edipa na Kolonu”, gde hor primećuje:
Najbolje je ne roditi se,
ali kad jednom dođeš na ovaj svet,
što pre se vrati tamo odakle si došao.
Takođe aludira na staru jevrejsku izreku: „Život je toliko strašan, da je bolje uopšte se ne roditi. Ko ima sreće? Niti jedan u sto hiljada.”
Kao Overol i Benatar, Brajan Kaplan smatra da ljudi treba ozbiljnije da razmišljaju o odluci da imaju decu. I Kaplan se oslanja na jednu akademsku disciplinu – u ovom slučaju na ekonomiju. Rezultat je knjiga „Sebični razlozi za rađanje više dece: Zašto se sjajni roditelji manje opterećuju i više zabavljaju nego što mislite” (Basic).
Prema Kaplanu, profesoru sa Univerziteta Džordž Mejson, glavna greška roditelja (ili budućih roditelja) je to što precenjuju sadašnjost. Ovo je česta greška. Radnici sa dvadeset i nešto ili trideset i nešto godina ne štede dovoljno za penziju jer im se čini da je to vreme daleko. Onda napune šezdeset, i odjednom se kaju što su toliko trošili na džipove i plazma televizore, a nisu ulagali u penzioni fond.
Parovi, smatra on, moraju da razmišljaju ne samo koliko dece žele sada, kad imaju preča posla od podgrevanja hrane za bebe, nego koliko će im dece biti potrebno kad budu stari i usamljeni. Kaplan preporučuje „pravilo proseka”: „Recimo da imate trideset godina. Sebično govoreći, zaključujete da je naprijatniji broj dece u tridesetim godinama jedno. U četrdesetim, vaš optimalni broj dece će porasti na dvoje – imaćete više slobodnog vremena dok se deca polako osamostaljuju. Dok budete u pedesetim godinama, sva vaša deca biće zauzeta svojim životom. U ovoj fazi, zar ne bi bilo dobro da imate četvoro dece koja će vas povremeno obilaziti? Na kraju, kad prevalite šezdesetu i počnete da se pripremate za penziju, imaćete dovoljno slobodnog vremena da se posvetite unucima. Sa petoro dece, šanse da ćete imati unuke su sasvim dobre.”
Kaplan u ovom slučaju izvodi zaključak da je „najbolje imati troje dece”.
Iako ovaj broj može da varira od porodice do porodice, ista kalkulacija, tvrdi Kaplan, primenjiva je svuda. Deca gnjave kad su mala. Treba im puno pažnje upravo u vreme kad roditelji grade svoju karijeru. Kao rezultat toga, većina ljudi prestaje da rađa decu pre nego što dođe do broja koji bi im, dugoročno gledano, bio u najvećem interesu. „Tipični roditeljski porivi u kombinaciji sa razvijenom dalekovidošću nalažu više dece od tipičnih roditeljskih poriva u kombinaciji sa umerenom dalekovidošću”, piše Kaplan. (Nažalost, on ne objašnjava šta bi roditelji trebalo da rade ako im idealan broj dece nije okrugao.)
Kaplan priznaje da nekome možda ne bi odgovaralo da ima više dece ako već nema dovoljno vremena i resursa. Zar nije bolje omogućiti pristojno vaspitanje za jedno ili dvoje dece nego loše za troje ili četvoro? Tu je dobra vest, prema Kaplanu, sledeća: nije važno. On navodi razne studije o blizancima i usvojenoj deci, koje pokazuju da genetika ubedljivo potiskuje odgoj u svemu, od zdravlja i inteligencije do šansi da će dete kad odraste završiti u zatvoru. Nema potrebe da pazite koliko vaše dete jede pomfrit, ili da ga vozite na časove muzike, ili da ga vaspitavate da izbegava sukobe sa zakonom. Dokle god ga „ne držite zaključanog”, biće okej. Ili neće, već kako se zalomi.
Roditelji koji shvate koliko je njihov trud beznačajan manje će se naprezati. Ovo bi, praktično, trebalo da smanji troškove rađanja, i po logici tržišta, da poveća primamljivost. „Ako su deca proizvod, potrošačka logika još uvek važi: kupujte više dok cene padaju”, piše Kaplan. U najmanju ruku, dodatna deca će na svet doneti više potrošača i više radnika: „Mnogi misle da nema više mesta za nekvalifikovane radnike u razvijenoj ekonomiji budućnosti, ali neko mora da radi te poslove.”
Benatarovi saveti, ako se usvoje, doveli bi do izumiranja ljudskog roda. Kaplanovi vode u suprotnom pravcu: ka beskonačnom rastu populacije. On tvrdi da je ovo jedna od prednosti njegovog plana: „Veći broj ljudi znači više ideja, koje omogućavaju progres”. U svetu punom veselih predviđanja, ovo verovatno predstavlja najoptimističniju, ili ako hoćete, najskandalozniju tvrdnju.
U „Plodovima filozofije”, Nolton se služio osnovnim matematičkim operacijama da prikaže problem konstantnog rasta populacije. Zamišljao je šta bi se desilo kad bi broj stanovnika na zemlji – u to vreme oko milijardu – nastavio da raste „bez kontrole”. Do devetsto tridesetih dostigao bi osam milijardi. Jedan vek kasnije, dostigao bi šezdeset četiri milijarde.
...Očekuje se da će svetska populacija dostići osam milijardi do 2025, to jest oko 95 godina kasnije nego što je Nolton predviđao. Niko normalan ne misli da bi taj broj mogao da dostigne 64 milijarde bez zastrašujućih posledica, osim možda nekolicine ekonomista.
Odluka da li imati dete, ili još jedno dete, možda izgleda kao lična – odluka o tome koliko pelena hoćete da promenite kratkoročno ili koliko ćete rođendanskih čestitki kasnije dobijati. Ali posmatrati ovu odluku samo iz takve perspektive znači, kao što Kaplan ističe u naslovu svoje knjige, biti sebičan. Šta god mislili o zaključcima koje izvode Overol i Benatar, teško je ne složiti se sa njima da je odluka o rađanju deteta etička. Kada određujemo veličinu svoje porodice, svako od nas zapravo skromno doprinosi izgledu budućeg sveta. I to ne radimo samo za sebe i svoju decu, nego i za decu svih ostalih.
Elizabeth Kolbert, The New Yorker, 09.04.2012.
Preveo Ivica Pavlović
+0 / -0
0
bela
2013-01-28 04:30 PM
Pusti Benatara i Kaplana...nego šta tačno kaže Nolton za spuzvicu? Jel' može onaj „trulex” za sudje ili ne?
+0 / -0
0
PojkiPojk
(moto)
2013-01-29 01:54 AM
http://www.b92.net/info/vesti/index.php?yyyy=2013&mm=01&dd=28&nav_category=206&nav_id=681673
+0 / -0
0
madambaterflaj
2013-01-29 02:08 PM
Srbija, zemlja paradoksa...
mislim da će se natalitet, ipak, povecati jednog dana, pojki. kad pocnemo da se delimo prostom deobom.
+0 / -0
0
madambaterflaj
2013-01-29 02:14 PM
bolje grob, nego rob, bolje trulex nego durex!
mislim, realno, ljudi...300 dinara!
:)
nego, nisam ukacila kako se to vezuje, pricvrscuje, šta li...
+0 / -0
0
coolloov
2013-02-05 01:01 PM
Kad ga zaebavao Minimax , svake subote uvece da mu je mala kitta.
+0 / -0
0
barabarela
2013-02-07 05:30 PM
slazem se da je troje optimalan broj djece.
za ove sto zagovaraju neradjanje djece da bi se spasila planeta ili šta već,eticno bi bilo da razmotre samoubistvo kao rjesenje.
već nas je previse,druge vrste su već ugrozene i ako tvrde da je svejedno zivjeti ili ne,i da je bolje nepostojanje od zivota i s malo boli,zašto ne početi od sopstvenog postojanja.
kažu da je 95% vrsta koje su ikad postojale izumrlo.znaci ako se nekontrolisano razmnozavamo može se desiti ono što se već desilo u proslosti ,s posljedicom da su nastala navodno inteligentnija storenja,mi.
ako se poveca zivtno standard ljudi u africi i aziji imace manje djece.
ovi na zapadu neće naprasno početi radjati po desetoro.ko zna..
+0 / -0
0
Nunki
2013-02-08 01:36 PM
Bacivsi pogled na ovaj topik, konacno sam shvatio da sam godinama u sopstvenoj gluposti iritirao publikum pokusajima da saopštim nešto navodno pametno izvan okvira proste recenice. Neće to iole normalan covek da primi k umu i savrseno je u pravu.
Saosecam sa svima koji su eventualno imali zivaca da me čitaju i iskreno se izvinjavam.
Madam, reci nam prosto, jel se pate? A i ako se pate, ako.
+0 / -0
0
barabarela
2013-02-14 02:21 AM
osta Nunki neshvacen
+0 / -0
0
Konj_na_belom_princu
(Miriomorfoskopticar)
2013-03-06 07:09 AM
Madam.. ljubim ruke. Sećaš se mis litl sanšajn?
Pozdrav svima.
Nunki.. bez malodušnosti... bila su ono lepa vremena. Ali sve prolazi i sve nekako ostaje.
+0 / -0
0
UhUh
(umetnik)
2013-03-19 10:28 PM
madam,
odavno nije tajna da sam tvoj veliki fan...zaljubljen u tvoj brilijantni um, lucidne i nadasve avangardne stavove, kao i nepokolebljivu cvrstinu tvog karaktera koji se ogleda u svakoj TVOJOJ novoj napisanoj recenici.
A tek ta nesputana zenstvenost, koja naizgled nicim izazvano jednostavno obara s nogu.
Mislim da sam zacaran.
Da se branim ne mogu, a i ne želim.
želIM SAMO JEDNO...DA BUDEM U TVOJOJ BLIZINI.
Ljubav je po meni gradivna imenica...mala se zove kao i velika, a uzvracena kao neuzvracena.
Siguran sam...među nama postoji ljubav...jedna od njih :)
madam,
znam da je nezgodno, udata SI :(((
ali znam i da pravA ljubav SVE pobedjuje, TAKO SU NAS UCILI
Shvatice tvoj muž...čim si ga odabrala, mora da je neki dobar i razuman tip.
Eto,
ja sam ti tu.
I cekam.
I čini mi se, volim te svim srcem.
Kao sto dobro mora da pobedi zlo, tako veca ljubav pobedjuje manju.
Ne opiri se sudbini, slusaj srce svoje.
laku noc madam :)
tvoj verni obozavalac,
UhUh
+1 / -0
+1
madambaterflaj
2013-04-25 04:18 PM
A je l' ribe padaju na ovo?
Zanima me onako, vise socioloski...
:p
+0 / -0
0
UhUh
(umetnik)
2013-04-25 06:20 PM
Socioloski gledano ne znam, u praksi mi obično nije teško da dodjem do njih.
Tebe madam volim samo virtuelno, ti si moj omiljeni virtuelni lik :)
Em nisam odavno ništa pisao, pa iskoristio situaciju i trenutnu inspiraciju.
aj' kiss.
+0 / -0
0
madambaterflaj
2013-04-26 03:28 AM
Ma, uzivaj, Uhuh :)
Pozdravljam te :)
+0 / -0
0
UhUh
(umetnik)
2013-12-28 11:27 PM
Eh Madam.
Sto te ne navatah ja, a ne taj Crnogorac, mnogo mi teško to !!!
Kakav bi samo zivot imali...braca Grim, Andersen, morali bi da smisle nešto novo !!!!
+0 / -0
0
madambaterflaj
2014-02-17 04:16 AM
:)
daleko bilo, nije Crnjogorac
nego, nisi ništa rekao o temi? mislis li da su ljudi srećniji bez dece, za početak?
Looking for Unicorn Gifts?
Select a country:
Australia
Austria
Bosnia-Herzegovina
Canada
Croatia
European Union
France
Germany
Montenegro
Netherlands
Serbia
Sweden
Switzerland
United Kingdom
United States of America (USA)
English |
Latinica
|
Ћирилица
© Trend Builder Inc. and contributors. All rights reserved.
Terms of use
-
Privacy policy
-
Advertising
.