News
Sports
Celebrity
Lifestyle
Forums
Cooking
Classifieds
Forums
:
Hercegovina
+0 / -0
0
Smrt ne boli
vitajela
(plivac)
2010-03-03 10:21 AM
Ode nas veliki Hercegovac. Laka ti Momo zemlja i vjecni pokoj dusi.
http://www.blic.rs/
+0 / -0
0
tropical
(radnik)
2010-03-03 12:21 PM
Pokoj mu dushi.
+0 / -0
0
M_S
2010-03-03 12:49 PM
Био је велики човек и уметник. Покој му души!
+0 / -0
0
LazarovaMilica
2010-03-03 02:18 PM
Kako se nositi s ovacijama koje kao umetnik doživite za života?
Velika lekcija koju sam dobio u životu je lekcija iz Hilandara. Kad odeš na Hilandar i ostaneš neko vreme, vratiš se potpuno oslobođen sujete. Jednostavno shvatiš da nisi niko i ništa i da je to fantastično i da sve te gluposti kojima si robovao, uspeh, novac, slava, da to sve ne vredi ništa. To je takvo mesto gde se za vreme noćnog bdenja pojavljuju svi mrtvi i svi živi i ti se oslobađaš tereta ovog sveta, približavaš se najvišem stepenu duhovnosti i izgleda ti besmislena rečenica koju si dotad upotrebljavao: „Idemo na to i to mesto, tamo se dobro jede”. To je najveća glupost, koju sam izgovarao često u životu. Što kaže Končalovski, na poljskom ve-ceu kod njegove majke gosti su pisali: „Ovde se završava kulinarska umetnost gospođe Končalovski”. Ne pada ti više na pamet da se nerviraš što nisi dobio neku nagradu, izgledaš samom sebi bedan kada se setiš da si se nervirao što nisi zastupljen u nekoj antologiji, što te nisu negde pozvali, a ja nikud ni ne idem uglavnom.
A šta je s intimnim ovacijama, koje pisac dobija od svog čitaoca?
Postoje samo jedna ili dve osobe zbog kojih pisac piše. To je uvek njegova prva i neostvarena ljubav. I sve što pišeš, pišeš za nju, da ona to pročita. Ona to, naravno, ne zaslužuje, verovatno i ne čita, a i ako čita, kad dođeš u moje godine, shvatiš da je ona baba od 72 godine i užasneš se toga (smeh). Te prve neostvarene ljubavi pune tvoje stvaralačke motore. One su gorivo. S tim što se toliko zanesemo, pa ostarimo i ne primetimo da su i one ostarile. Najgore su te bivše lepotice. One ostare, pa je onoj koja je imala lepu i raskošnu kosu ostala ta kosa i ona je neprekidno zabacuje, a već je baba. Druga, koja je imala dugačke noge, stalno ih prekršta, ostalo joj je to. I sve je u redu dok se ne okrene (smeh). A čemu mi pisci služimo? Mi služimo da sačuvamo njihovu lepotu. U našim knjigama one su i dalje lepe. Kaže Stendal, bacite crnu suvu granu u rudnik soli kod Grenobla, izvucite je kroz mesec dana i ona je sva u kristalima. On to zove kristalizacija ljubavi. Mi se zaljubljujemo u neke devojke koje su zabunom dobile svoja lica i onda kad ti kristali spadnu s te grane, pokažu se u pravom svetlu. Međutim, nije ni njima, nesretnicama, lako. Vode decu u zabavište, kuvaju, muž odmara bradu i u Gloriji čitaju gde je bio Marko Vidojković i zamišljaju taj život fenomenalnim. A on u stvari - sranje.
Da li Momo Kapor pouzdano zna šta se čoveku dešava kad umre?
Slučajno znam. Imao sam poslednjih godina nekoliko vrlo teških operacija, po sedam sati, po tri sata i morao sam da budem uspavan. Poslednja rečenica koju sam jednom prilikom izgovorio doktorki koja me je uspavljivala bila je: „Gospođo doktor, jeste li naručili buđenje?”(smeh) I ona ti kaže diši, diši, diši i ti dišeš i uđeš u nešto crno, iza čega nema ničeg. Crno. Ništa. Ne postojiš. To je smrt. Nekoliko puta sam doživeo osećanje smrti, baš prave smrti. Tako smrt izgleda, tako mora da izgleda. Jedino je ...eno da se ne mučiš pre nje, ali to ne ulazi u ovu priču. Oni koji veruju u reinkarnaciju pitaju me šta bih voleo da budem u sledećem životu, a ja im odgovaram „ponedeljak”. Volim ponedeljak, stvarno. Tada počinje sve. Možda neko kupi sliku, možda neko plati tekst. (smeh).
Šta sam ono hteo...
Znaš kako počinje senilija? Rečenicom: „Šta sam ono hteo da kažem”. (smeh)
Puštam sebe da se malo odmorim od činjenice da mi je Momo Kapor upravo potvrdio da je smrt ništavilo.
Ništa. Mrak. Nije baš sasvim hrišćanski, ali jednom je jedan čovek rekao da je naš život u stvari pakao, što nije nezanimljivo. Neki su u raju, neki su u čistilištu, a mi smo danas u paklu. Ovaj naš život je pakao, istina, ponekad prijatan, ali pakao. Ta varijanta mi se dopada.
Kako toliki individualac sve vreme jaše na srpstvu?
Kapor: Patriotizam nije ideologija, to je stvar kućnog vaspitanja. To te nauči baba.
Kakav vam je odnos s mladim Beograđanima?
Ja ne volim onu vrstu druženja kad majka kaže da je drugarica sa ćerkom. Ja nisam drugarica s mladom generacijom, ali sticajem okolnosti sedimo za istim stolovima ovde u konobi, šetamo kerove... Mislim da su oni tragična generacija. To je generacija bez pasoša. Svet i odrasli, u koje i ja verovatno spadam, oduzeli su im mogućnost da vide svet. To je užasno važno baš zbog ovog pitanja o nacionalizmu. Oni žive u virtuelnom svetu, oni nisu videli Dubrovnik, nisu videli Zagreb, Ljubljanu, Sarajevo, Trst! Oni nisu videli ništa. Ali oni govore savršeno engleski, za razliku od nas, koji još to nismo naučili kako treba. Oni su na kompjuterima, oni znaju svaki pab u Njujorku, svaki ćošak u Grinič Vilidžu, ali to ne vredi, to je virtuelni svet, koji nisi dotakao stopalima. Oni tek sad dobijaju pasoše. To je tragedija, zato što ne može da se oseti vrednost Beograda ako živiš stalno u Beogradu. Rečenica čoveka iz kioska kad zaboraviš lovu: „Dobro, komšija, donećeš sutra”, ili kad na Kalenića pijaci kupuješ kilo graška, on ti izvaže kilo i još baci šaku graška na to; to je nemoguće u Njujorku, to je nemoguće bilo gde na svetu. Nemoguće je pitanje: „Zdravo, kud si krenuo”, šta te briga kud sam krenuo, to je moja privatnost, ne možeš da pitaš čoveka u Briselu: „Zdravo, kuda ste pošli”. Ne možeš ti, kao u nekadašnjoj kafani Zora, a sad u nekoj drugoj kafani, kad neko naruči škembiće, da uzmeš sredinu od hleba i umočiš mu u tanjir, jeboga! Pa to je smak sveta (smeh). Te dragocenosti zbog kojih život ovde ima prednost, pre svega količina slobodnog vremena, koje možemo da posvetimo sebi i drugima, svojim bližnjima, ta bliskost koja može da te nervira, da ti smeta, sve to dobija puno svetlo, ako ga gledaš odnekud sa zapada.
Da li mislite da je Beograd u opasnosti da to u narednom periodu izgubi?
Ne može da izgubi. To je stvar mentaliteta, a mentalitet se strašno sporo menja. Taj spoljnji namaz kafića, prejake muzike, da se ne bi razgovaralo, ispijanja kafa u jednom srku, mesinga, mahagonija i stakla - to je sve samo namaz. Sve te sprave koje pokušavaju da zatrpaju unutrašnju prazninu, sva ta količina muzike... U moje vreme muzika je bila samo s bandera i zvučnika. K'o drukčije kaže, kleveće i laže, osetit našu će pest (smeh). Pa su se onda pojavili prvi gramofoni, češki surpafon, i onaj ko je imao taj gramofon i tri-četiri ploče, bio je glavni na žurevima jer je puštao muziku. Dobijao je najlepšu devojku i piće.
Kod di-džejeva je uvek isto, izgleda.
Pa da. I onda mu ti pokažeš ovako prstom, što je nemoguće s ovom spravom (muzički stub, koji svira u pozadini, prim. ur.), to znači „nešto lagano” i on onda pusti lagano, da bi ti ribu mogao da odguraš prema kupatilu i da se ljubiš na ivici kade, koja čini samo klonk, klonk jer je tučena i nikada nije bila stabilna.
Znači, vi odgovorno tvrdite Beograđanima da je njihov grad najbolje mesto za život na planeti?
Apsolutno. I u ovom trenutku je najbolji. Dođi da vidiš (izlazimo na terasu, prim. ur.). Evo, klasično beogradsko neimarsko ili čubursko dvorište. Imaš lipu, imaš česmu, s majmunom, kojeg je komšija doneo iz Amerike, a imaš i šupu. A iz ove zgrade te gledaju kao arheološku iskopinu. Još moja kuća malo iskače jer, kad se direktno iz dvorišta ulazi u sobu, to je idealno. Tako se prebacuje gibanica, evo ovaj ovde pored, zidar u penziji, ima kiseo kupus, pa mi daje glavicu, za sarmu.
+0 / -0
0
LazarovaMilica
2010-03-03 02:19 PM
U kakvim ste odnosima sa svojim porocima?
Što bi rekao pokojni Ljubiša Jocić, bio sam sve, samo nisam bio lezbejka (smeh).
Šta to tačno znači, u vašem slučaju?
To znači da imam sve poroke, osim kockanja. To mi je izuzetno dosadno. Često me vode u razna kasina po svetu i domaćini mi daju gomilu žetona da igram. Ja odmah sve izgubim, sednem, naručim crno vino i gledam taj svet. Naročito je lepo u Visbadenu, gde gledam fotografiju Dostojevskog za kockarskim stolom, a ispod njega je taj kockarski sto za kojim je sve izgubio.
Svakog od poznatih poročnih ljudi bije glas da je ovo ili ono. Vas bije glas da ste alkoholičar. Kako se nosite s tim?
Pre svega, šta je alkoholičar? To je čovek koji pije više od svog lekara (smeh). U vreme neizdrživog terora laži, osetljivije prirode umetnika, koje nisu to mogle da podnesu, a pod izrekom da pijanca i bog čuva, bili svi pijanci. Neverovatna plejada genijalnih ljudi koji su svi pili. Od Zuke Džumhura, slikara Slave Bogojevića, mačiste Branka Radičevića, Libera Markonija, da ne nabrajam dalje. To je plejada pijanaca. Jednog dana, kad je Brana Crnčević došao kod Branka Pešića, koji je bio član CK, ovaj ga je ponudio viskijem, a Brana mu kaže da više ne pije. Onda mu je Branko viknuo: „Ima da ga popiješ, kako ću te treznog vaditi iz zatvora!”
Da li alkohol doživljavate kao vaš drug of choice ili kao nešto što vam se nakačilo usput?
Meni je alkohol deo rituala. On je neka divna vrsta bekstva u nirvanu. Tako da, kad me ljudi pitaju da li sam čitao neku knjigu, ja kažem možda, jer sedim u kujni, pijem i čitam i na kraju ne znam da li sam je uopšte pročitao. Najbolje je piti u kujni, to je moje iskustvo. Krevet je blizu, niko te ne vidi, nema nikakve frke. Jedino što je opasno je što se posle izvesne količine alkohola u meni razbudi strašna nežnost prema prijateljima po svetu i onda pijan okrećem telefone i budim ih u po noći i verovatno nešto bulaznim, a oni zapanjeno slušaju. Tako da bi trebalo isključiti telefon pre pića. A sada su mi lekari zabranili i piće. To jest, nisu - lekari su neverovatni. Kažu ti onu čuvenu rečenicu: „Možete po jednu čašu posle ručka”. Jedna čaša mi apsolutno ništa ne znači. Meni je prva čaša neprijatna. Od prve se namrštim, od poslednje se napijem, ima ta čuvena rečenica. A onda je jedan lekar koji me poznaje, pokojni Paolo Valenti, napisao jedna čaša posle ručka, a dole je napisao: „Ne sme se uštedeti za litar”. Ne piješ nedelju dana, a onda popiješ litar jer si uštedeo (smeh). Inače, Arapima religija zabranjuje piće, a meni žena. Došao sam do ideje da se osnuju sigurne kuće za muškarce. Ima mnogo muškaraca koje biju žene. Žene ti zabranjuju da piješ i pušiš, žene ti zabranjuju druge žene, mešaju ti se u ljudska prava. Sigurna kuća za muškarce, u stvari, već postoji - to je kafana.
Ako je već alkohol legalan, da li bi marihuana trebalo da bude legalizovana?
Ja mislim da. Pazi, probao sam sve vrste droga, pisao sam neku knjigu u Njujorku i onda sam morao da se upoznam s raznim stvarima. Marihuana je sasvim bezazlena, ona je ništa manje štetna ili korisna od duvana. Jedino što otvara put do kokaina, koji takođe nije preterano štetan, ali se iz kokaina, kad prestane da deluje u normalnim količinama, ide pravo u heroin, a onda je gotovo. Inače, maihuana je baš lep, sanjalački duvan.
Odlično.
Jedne godine, bili Zuko Džumhur i ja u Dubrovniku, zimi. Tamo je bio atelje Milovana Stanića, čuvenog slikara. On je slikao u zidinama i atelje mu je bio pun gostiju, pogotovu kada je zima, kad nema kuda da se ide. I došla su dva Amera s ruksacima i dugim kosicama. I sedimo mi tako i smotaju oni tako neku cigaru od nečega i daju Zuki i meni. Zuko zapali i povuče - ništa. Da meni, ja povučem - ništa. On pita: „Je l' tebi djeluje ovo?”, a bio je hašiš; ja kažem: „Ne, a tebi?” „Ni meni”, kaže on, ajmo još jednom. Ponovo mi duvamo i ništa. I Zuko kaže Milovanu: „Milovane, daj ti nama dvije loze, ovo je za oficirsku djecu” (smeh).
S obzirom na to da ste dokazani poznavalac ženske duše, hteo sam da vas pitam nešto o muškoj. Koliko je seksualna iživljenost bitna za pravilan razvoj muškarca?
Mora da je doživi u izvesnom periodu života sigurno, da bi bio normalan, a to je strašno teško. I strašno komplikovano. Najpre, komplikovano je reći devojci ili mladoj ženi s kojom si u krevetu da nikad nisi imao ženu. A onda, taj prvi neuspeh može da te odvede u osećanje da si impotentan, koje može da se završi ili kobno ili genijalno, da postaneš neki genijalac, dok te ne uhvati neka iskusna riba i kaže ti: samo se ti opusti i pusti me da radim.
Da li postoji trenutak koji je potpuna suprotnost, da muškarca bude sramota da kaže s koliko je žena spavao? Da li postoji gornja crta?
Ne, ne. To je uvek afirmativna stvar i to čak privlači žene, koliko ja znam.
Na koji to nivo dovodi ljude u odnosu na naše životinjske prijatelje?
Gledaj na to kao da je najlepša stvar na svetu, nikako ne može biti životinjska. To je nešto najlepše što može da ti se desi u životu. Šta je umetnost nego stalni vapaj za neuzvraćenom ljubavlju. Stalno vičeš: vidite kako divno pišem, volite me, volite me, volite me kako slikam, volite me kako pevam, ja sam najbolji, volite me! I stalno čezneš za ljubavlju. A šta je krunisanje ljubavi? To je krevet. E, onda nailaze razne druge stvari, tupost, dosada, uobičajene navike i rečenica: „Opet si sinoć pravio budalu od sebe”.
Rečenica samom sebi u ogledalu?
Ne, nego rečenica koju ti kaže žena. Tvoja prva ljubav, koja je igrala bosa po kiši, na Savi, na splavu. Ona koja je pila s tobom zajedno, ponekad čak i više. Ona odjedanput počinje da mrzi Savu, ne voli te što piješ, kaže: ti si me navukao, bitango. Jer, odjedanput, Sava se postavlja kao suparnica kojom može da doplovi neka nova devojka koja će igrati bosa na kiši.
Da li su žene nesigurnije od muškaraca kad je reč o muško-ženkim odnosima?
Ne, one su superiorne. Ja nisam osvojio nijednu ženu, nikada u životu. Uvek su one mene.
Bez obzira na to, trebalo bi sebe da smatrate alfa mužjakom ljudske vrste. Na teritoriji bivše Jugoslavije.
Ma kakav alfa mužjak. Bednik. Koliko sam se samo ponižavao i šta sam sve radio da me primete (smeh).
I šta se desi kad vas primete?
Vidi, oni lepi, oni se ujutru probude, stanu pred ogledalo, rašire nozdrvu i kažu: „Što bih ja delio ovu lepotu s nekim”. On se gleda s oduševljenjem, obuče se divno i ide kao spomenik lepoti. A mi ružni moramo da budemo duhoviti, da se proslavljamo, da gutamo vatru, da klečimo i da molimo da nam daju. Moramo da idemo i u ratove, čak! I opet je neizvesno! (smeh)
Žene umeju da kažu da ta lepota koja je njima bitna dolazi iznutra.
Auu, slušaj, da ti kažem, može muškarac da bude Lav Tolstoj i da ima sedamdeset godina i da leži u ligeštulu pored lepotice od osamnaest, koja obožava njegovu pamet. Ali, kad iz plićaka izađe banjino koji nosi suncobrane, posut kratkim dlačicama, nabreklih mišića, nema te mudrosti, te pameti, te slave Vudija Alena koja će nju sprečiti da poželi takvog tipa. Zamisli Vudija Alena u ligeštulu, ta nakaza - intelektualac (smeh).
Kako je bilo izlaziti na kraj sa armijom obožavateljki u analognom Beogradu?
Ma nisam primećivao, čoveče, da me neko voli. Ima slučajeva kada u nekom društvu vidim neku od tih lepotica iz davnih vremena koja ni kaže: kako sam ja bila zaljubljena u vas šezdeset prve, nosili ste beli džemper, kao Dilan Tomas. Ja joj kažem: gospođo što mi onda niste rekli, bio sam najnesrećniji, najusamljeniji momak na svetu...
+0 / -0
0
LazarovaMilica
2010-03-03 03:16 PM
Ovo je bio Intervju Mome Kapora sa Markom Vidakovicem
Momo Kapor - Marihuana je lep, sanjalački duvan
Jedan od najčitanijih srpskih pisaca i najprodavanijih srpskih slikara svih vremena, ekskluzivno za srpski Playboy govori o tome kako je sa smrti na ti, iako je s Mihizom oduvek bio na vi, kao i da je od toga da budeš pisac ipak gore kada si bivša lepotica.
Razgovarao: Marko Vidojković
Fotografije: Radovan Janjušević
Ilustracija: Momo Kapor
Izvor: magazin „Playboy”
+0 / -0
0
vitajela
(plivac)
2010-03-03 04:55 PM
Hvala lazarovamilice! Citala sam ovaj intervju ranije, ali mi je svakako bilo veliko zadovoljstvo procitati ga ponovo.
BEĆKOVIĆ: VEČNI DEČAK
MOMO Kapor je redak Srbin koji nije pisao pesme, a sve što je radio i govorio, pisao i slikao, radosna je i raskošna pesma, kojom je usrećio stotine hiljada čitalačkog čovečanstva. I umesto renesansna, s razlogom se govorilo kaporovska ličnost.U borbi s neizlečivom bolešću ovaj večni dečak se pokazao i kao veliki junak. Svojom smrću ujeo je za srce i svoj Beograd i svoj narod. Ostao sam bez jednog od najprisnijih i najmilijih prijatelja. Umesto da izjavljujem saučešća, bilo bi logičnije da ih primam - rekao je akademik Matija Bećković.
NOGO: SRPSKI ČEHOV
MOMO Kapor je bio srpski Čehov, koga doživljavam više kao brata nego kao prijatelja. Poput mitskog grčkog kralja Mide, koji je sve što pogleda pretvarao u zlato, Momo Kapor je imao prokletstvo da sve što napiše i objavi, pretvori u bestseler. Kapor je čovek renesansnih darova. On je, kao što je poznato, pripadao bratstvu onih koji su čas pisali, čas slikali, pa su pisac i slikar jedan drugom vreme potkradali. Jedan se od drugog odmarali. Njegova neutoljiva radoznalost, a onda i redak smisao da ovekoveči sitnice, drugo je ime za jedinstvenu kaporovsku erudiciju, u kojoj su, sem memorije, uposlena sva čula kojima je vrebao liniju, lik, jezik, priču, mirise, ukuse, atmosferu... Jer, on je svet, takoreći, kožom osećao. Kapor je čudesan sunđer, veliki upijač.
http://www.youtube.com/watch?v=p4khba4R_Fk
+0 / -0
0
vitajela
(plivac)
2010-03-03 05:05 PM
Evo, sjetih se ovog odlomka:
...Legao sam na vlaznu mladu travu i podigao pogled prema nebu. I gle cuda! Nemoguće! Iz starog hrasta izbila je snažna mlada grana, a na njoj treperilo na povetarcu nezno, tek prolistalo lisce. Sve to, pomalo skrajnuto na drugu, zaklonjenu stranu od ociju putnika za stolovimane terasi kafane, kao da se starina i sam postideo svoje pozne mladosti i plodnosti. Vidi ti starca, pomislih, i smeseci se zaspah duboko i sa olaksanjem.
LEP DAN ZA UMIRANJE.
+0 / -0
0
cv
2010-03-03 05:25 PM
Slava ponosnom HERCEGOVCU!
Na pitanje zašto pusite HB filter, Momo je odgovorio:
Zato sto je tu Hercegovina prije Bosne.
+0 / -0
0
pavlimir_ratnik
(Edukator)
2010-03-03 05:34 PM
Da, ipak je isticao Hercegovinu,iako mu je Bosna bila mesto rođenja kao i nekolicini generacija njegovih predaka, koji su nekad doselili u Sarajevsko Polje iz Mirilovica.Neverovatno koliko generacija,traje taj osecaj pripadnosti Hercegovini.
+0 / -0
0
Laketa
(Profa)
2010-03-03 06:48 PM
Шта рећи о изненадној смрти писца Мома Капора?
Све нас је изненадила вијест о његовој смрти и
његов одлазак на небо.Тужна је и болна чињеница
да се Момо Капор никада више неће појавити са
својим духовитим колумнама ни у једним новинама.
Неће више нико моћи тако питомо и љупко барем за
нас који смо у туђини да нас приближи нашем
завичају нашој родној груди Херцеговини.
„Као што у градовима западног света у сваком
хотелу на ноћном ормарићу обавезно лежи Библија,
ХЕРЦЕГОВИНА Јевта Дедијера требало би да стоји
крај узглавља сваког Херцеговца” и понека књига
нашег херцговачког писца МОМА КАПОРА.Када је
Момчилова књига са нама,ондаје ту са нама и дио
нашег завичаја ХЕРЦЕГОВИНА у срцу.
Радове Мома Капора почео сам читати и виђати у
НИН_у затим су дошле књиге што је Капора довело
у ред најчитанијих писаца у ЕХ ЈУ а његова дјела
преведена на многе свјетске језике.
Дрги Момчило хвала ти за све.
Почивај у миру,лака ти црна земља била!
+0 / -0
0
cv
2010-03-03 07:45 PM
O životu
Kapor će ostati upamćen i po iskrenim, ali odmjerenim izjavama. Jedna od njih je i ova u kojoj govori o novim čudima tehnike.
„Ja sam jedan veoma staromodan čovek koji još ne zna kako radi telefon, da li se u radio-aparatima zaista krije mnogo malih ljudi koji pričaju, sviraju i pevaju, a o televiziji nemam pojma i uvek se zapanjim kada se pojavi slika. Poslednje čudo o kojem takođe ništa ne znam je kompjuter. Naravno, vi u ovom trenutku, kao da vas vidim, sedite ispred svog kompjutera, i ako čitate ovo, onda znači da ste veoma usamljeni. Sedite u tišini i buljite u ekran, a napolju, ma gde se nalazili, napolju je život. Pazite da ne uđete suviše duboko u kompjuter i da se zauvek ne odstranite iz života.”
+0 / -0
0
cv
2010-03-03 08:12 PM
===
Priču s početka prošlog veka, o svom najstariji stricu Radovanu koji je otišao u Ameriku, Kapor usko vezuje za sudbinu svojih predaka.
- Moj stric je putovao mesec dana brodom. Noću je izlazio na palubu, savijao duvan i pušio, a plašio se velike vode, jer nije znao da pliva. Kada ja prelećem okean u avionu, u kome je zabranjeno pušenje, i mene je strah, jer ne znam da letim. Stric je 1922. godine u rudniku Bjut Montana doživeo nesreću – srušio se otkop i njega je greda udarila u glavu. Moja samohrana baba Jovana dobila je veliku odštetu od sindikata, koju je podelila ravnopravno na tri sina. Ćerkama ništa nije dala, jer se računalo da će se udati. Stric Radovan je napravio najveću čatrnju u selu, koja skuplja kišnicu, srednji stric Mirko kupio je zemlju u Bačkoj, a deo koji je pripao mom ocu Gojku dali su mu za školovanje.
Tako se Momin otac iškolovao. Postao je visoki finansijski inspektor, a kasnije i osnivač Jugoslovenske banke za spoljnu trgovinu.
- Moja baka je, kao osiromašena udovica iz vrlo otmene kuće Velimirovića, izdavala sobe, a tu je otac upoznao moju majku Bojanu, koja je bila prava lepotica. Zaljubili su se jedno u drugo, a ubrzo sam se i ja rodio. Da na glavu mog strica Radovana nije pala greda u rudniku, ja bih sada bio penzionisani šumar u Bileći ili učitelj, u najboljem slučaju.
Nakon što je njegov otac otišao u rat 1941. godine, osim rastanka sa roditeljem zbog ratnog vihora, jednog od naših najboljih savremenih pisaca čekao je novi životni udar – kao trogodišnjak je izgubio majku.
===
- Kada sam operisao rak na grlu, bio sam na samoj ivici smrti. Anestezija je smrt u malom, ali nisam osetio da sam ušao u nešto tamno, ništavilo bez kraja i početka. Prvo što sam video iznad postelje bio je moj prijatelj, čuveni kardiohirurg Paolo Valenti, koji je kontrolisao rad mog srca. Smejao se kao lud zbog toga što sam rekao u pi..ku materinu kada sam otvorio oči. Bio je srećan što psujem i govorim – glas mi je bio spašen. Smrt je lepa, samo ne u krevetu, voleo bih da umrem za stolom. Mi Kapori otprilike živimo sedamdeset pet godina. Umiremo od srca ili metka, a najbolji od nas od metka u srce.
http://www.story.rs/vesti/svet-poznatih/7678-zivotna-prica-momo-kapor-zivotni-udarci-me-nisu-slomili.html
+0 / -0
0
vitajela
(plivac)
2010-03-03 11:29 PM
TURCI
Secam se, jedne godine umalo zaratise Kina i Sovjetski Savez.
Zatekao sam se u selu Mirilovici ispod planine Viduse. Sedeli smo na kamenom gumnu, jedinoj ravnoj povrsini naokolo i zamatali „skiju”. Povede se zestoka rasprava oko granica, a da niko nije ni sanjao da je covek koji je razgranicijo Kinu i Rusiju na reci Usuri, pre dva veka, rođen na samo dvadesetak kolometara odatle, u blizini Trebinja! Bio je to predak Jovana Ducica, grof Sava Vladislavic, diplomata na ruskom dvoru.
Ovi ljudi nemaju ništa a znaju sve. Neuhranjeni, zakrpljeni, bez puta, vode i struje, oni na gumnu bistre svetsku politiku.
„Hoće li Rus udariti na Kineza, a Vijetnam na Kampuciju?”
Najednom se iz tame javi djed Gligor, star sto dva leta. Upamtio je mnoge hercegovacke bune, ustanke i tri rata.
„A šta kaže Turcin na to?” upita zabrinuto.
I evo četvrt veka kasnije, Turci su opet ovde!
Dzihad ponovo jase...
„Smrt ne boli” Momo Kapor
+0 / -0
0
vitajela
(plivac)
2010-03-04 08:34 AM
Putovanja
Dosta mi je putovanja. Znam svaku sliku u svakom muzeju u svetu, svaku cipelu, svaku vindjaknu i svakog bartendera... Umoran sam od svega toga, a naročito od čekanja prtljaga na aerodromskoj traci. Ali, putovanja su potrebna da bih se zaželeo Beograda i bolje video iz daljine sve njegove vrednosti. Zasad ne želim da putujem nigde, najdalje mesto na koje stižem je Ada Ciganlija.
Ljubav
Umoran sam i od ljubavi, ali je se rado sećam. Ponekad mi kroz glavu prolete sve moje stare ljubavi. Zanimljivo, mada su prošle godine, one su još uvek mlade i lepe i još uvek me ne primećuju. Ljubav je opaka bolest!
Prijateljstvo
Mogu da se pohvalim da imam prijatelje koji me znaju još iz vremena kada sam imao sjaj u očima i tamnu, a ne sedu kosu. Čuvam ta prijateljstva kao najdragoceniju stvar na svetu i trpim njihove, ponekad hirove, ponekad mala izdajstva, znajući da ni ja nisam savršen i da je teško i sa mnom.
Novac
Novac mi nikada nije ništa značio. Živim potpuno izvan njega i kad ga nemam, moj život se ne razlikuje mnogo od vremena kada sam ga imao. Na nekoliko mesta u gradu mogu da pijem na kredu, a česta putovanja u inostranstvo uvek finansira neko drugi; bogati prijatelji ili redakcije listova. Što se tiče garderobe, neću iznositi ni ovo što imam, a stare stvari ponovo ulaze u modu.
Hrana
Ne obraćam mnogo pažnje na to što jedem, više na ono što pijem. Uglavnom volim svakodnevna, obična jela, ona koja je nekada kuvala moja baka. Na prvom mestu je pasulj sa suvim rebrima, gulaš, pileći paprikaš, kupus i, naravno, jagnjetina na sve moguće načine.
Slikarstvo
Ja sam akademski slikar i naivni pisac jer za pisca nisam učio. Za slikarstvo je potrebno najmanje nekoliko života, a ja ovaj jedini, kratki moram da delim sa literaturom. Najradije se ne bavim ni jednim ni drugim, već sedim i buljim u plafon.
Književnost
Muka mi je od književnosti. Nervira me sva ta buka oko novih knjiga, takmičenja, spletki, nagrada, dobre i loše kritike, žirija i svega ostalog što uz to ide. Kada mi izađe nova knjiga, a upravo je izašla i zove se „Anglos”, poželim da me nigde nema, zavučem se u tišinu i slikam.
Osmeh
Najviše ćete naljutiti svoju ženu ako se smejete u snu!
Nada
Čovek bez nade je mrtvac koji hoda. Oduvek sam se nadao nečemu lepom i to me je održavalo u najtežim časovima. Sada se nadam da ću jednoga dan biti visok i plav.
+0 / -0
0
vitajela
(plivac)
2010-03-04 10:01 AM
OBRAD
Obrad Milicevic, rodom iz sela Zvjerine u Hercegovini, gde ne uspeva ništa drugo sem Hercegovaca, Odluci da se 1922. Prijavi za zandara u Bileci. Prođe sve ispite. Bio je zdrav k’o dren, pametan, posten i hrabar, pogadjao je u metu, trcao brze od ostalih, rukovao sabljom i bajonetom, bacao najdalje kamena s ramena, nije pusio ni pio, a bio je, kao što se zna, iz dobre familije...
Na kraju, posto ga primise u zandare, trebalo je da potpise rešenje, ali on odbi da to učini.
„Zašto nećeš da potpises?”, upitase ga.
„Ne umijem”, odgovori. „Nijesam pismen.”
„Kako, jadan, nijesi...pismen?” Pa kako ćeš pisati prijave i zapisnike kad se šta desi?„
I tako ga pored svega ne primise u zandare, te se on iseli u Ameriku, kuda otputova italijanskim sipom ”San Djovani di Mesina„ iz luke Kotor, gde je neki Dubrovcanin, poi menu Baltazar Gradi, sakupljao Hercegovce za rad u rudnicima Bjut Montane.
Kao sto kaže stara poslovica: ”Hercegovina sav svijet naseli, a sebe opet ne raseli.„
Posle mnogih potucanja, Obrad, kojem su u Nevjorku upisali novo ime O’Brajen, trazeci mesto slično rodnoj Zvjerini, naseli se na severozapadudržave Arizone, prema granici Kalifornije, ispod planine Krosman. Živeo je siromasno baveci se onim čim se bavio i u Zvjerini – uzgajao ovce cije je meso prodavao u obliznjem gradu Havasa Sitiju. Država Arizona mu je dala sto jutara potpuno neplodne zemlje za simboličnu cenu od pet dolara.
Jednoga dana dok je kopao veliku rupu da napravi catrnju, istu onakvu kao sto je imao u Hercegovini (u tom kraju nije bilo druge vode sem kisnice), iznenada potece nafta. Postao je tako bogat preko noći Sagradio je prostranu kucu u kolonijalnom stilu, a za svoju dusu podigao jednu sasvim malu, kamenu, kao sto je bila ona u kojoj se rodio, sa ognjistem, gredama i ovnujskim kozama na kojima je spavao sanjajuci Zvjerinu.
I tako, dodje i dan da se njegova kompanijespoji sa Standard ojl kompanijom, koja je iz Feniksa poslala cuvenog advokata da se potpisu ugovori. Ali on odbi da stavi svoj potpis!
”Zbog čega necete da potpisete ugovor?„ upita ga zapanjeni advokat.
”Nijesam pismen„, odgovori on.
”Gospodine O’Brajen„, rece advokat, ”vi ste jedan od najbogatijih ljudi u Arizoni. Šta biste tek postali da ste znali da pišete!„
”Postao bih zandar u Bileci„, odgovori Obrad.
M.Kapor, ”Smrt ne boli„
”
+0 / -0
0
vitajela
(plivac)
2010-03-06 11:41 PM
УМЕСТО ПОЗДРАВА
МОМО, зашто плачеш?
Док се у књигама других разливао мрак сериозности и досаде, код Моме царују хумор, лепота и сета. Као на његовим цртежима, то је Ада Циганлија, то су морнари, то су девојке са косама жалосних врба, сликари опчињени џезом, џезери обасјани поезијом, читав један свет који сведочи о лепоти тренутка који управо пролази
(Цртеж Моме Капора) Прво што ми је пало на памет када сам чула тужну вест да је умро мој пријатељ, колега, мој комшија и мој младалачки идол – Момо Капор, било је – како ће га сада сви волети. И, како одвратна, немилосрдна београдска чаршија пристаје да воли и да ода почаст најталентованијима, најзанимљивијима и најнепослушнијима тек кад су на самртничкој постељи или када умру. Момин живот је управо пример за ову трагичну парадигму.
Један овдашњи медиј, ноторан по својој патолошкој мржњи према неистомишљеницима, пожурио је да Момин живот облепи једном једином етикетом – српски националиста. Као да ће то, што се зарад награда, грантова и почасти Великог Брата није одрекао сопственог доживљаја света, бити једно што описује живот и дела једног великог уметника.
Момо Капор, тај изузетни хроничар наших живота, наше свакодневице, писао је литературу која је изградила читаве генерације на овим просторима – док су други писали о мртвима, он је писао о живима – док су други славили смрт, он је славио живот.
Док се код других пила ракија – брља, код њега се пио виски и вино. Док је у књигама етаблираних писаца, овенчаних наградама које су увек имале партијско-рођачки призвук, било мржње, код Моме је лепршала љубав. Док су код других жене биле прсате – код Моме су то биле девојке финих малих груди.
Док су се код других по страницама врзмали бркати партијски комесари, који трагају за истином револуције и социјалистичког самоуправљања и који су због тога привлачили пажњу и дивљење у марксистичким центрима, код Моме су се по Дубровнику и Њујорку, у Београду и Паризу, у фармеркама, шетали уметници и интелектуалци који трагају за љубављу и смислом живота, у непрестаном бекству од старости и просечности.
Док се у књигама других разливао мрак сериозности и досаде, код Моме царују хумор, лепота, и сета. Као на његовим цртежима, то је Ада Циганлија, то су морнари, то су девојке са косама жалосних врба, сликари опчињени џезом, џезери обасјани поезијом, читав један свет који сведочи о лепоти тренутка који управо пролази.
Најчитанији српски писац, који је променио овдашњу књижевну сцену, увек је проглашаван „лаким”, и тај омаловажавајући епитет носио је са шармом и осмехом – јединим оружјем против глупости и претенциозности. Тежина се у српској литератури и онда, пре тридесет година, исто као и данас, мерила једино досадом. Био је први овдашњи бестселер писац, и то му нису могли опростити.
То што је читаве генерације научио да воле књиге, и са тим у вези – да воле живот, то што његов успех и обожавање публике није било у вези са партијом, лектиром, морално-политичком подобношћу, то што није припадао никаквим партијско-књижевним кружоцима, то што је пропутовао свет, што никада није био члан Партије, то што је био српски Хемингвеј, и Селинџер, и Кундера и Буковски, и Вилијам Саројан, то овде није било довољно. То што је био другачији – то га је, парадоксално, у овој злој чаршији која обожава просечне учинило аутсајдером.
То што своју књижевну славу, попут многих других, није направио вређајући Добрицу Ћосића – онда када је то доносило много књижевно-политичких поена и гарантовало књижевне награде, то што се никада није гурао да уђе у САНУ, то што га нема у школској лектири, то што је његова подршка „српској ствари” од њега учинила лаку мету за сваког политички коректног критичара, никако неће умањити његово огромно место у српској литератури.
Био је господин, и џентлмен. Знате како се каже? Кукавице умиру много пута, а частан човек само једном.
У мојој библиотеци стоје његове књиге. Расла сам на његовим причама. Уз Мому Капора Београд је био лепши град.
Кад је умирала, Фрида Кало је изговорила: „Надам се да ће путовање бити радосно и да се никада нећу вратити.”
Момо је имао разлога да каже исто то, али није рекао.
Више је волео нас него ми њега.
Мирјана Бобић-Мојсиловић
[објављено: 06/03/2010]
+0 / -0
0
laxlax
(glumica)
2010-03-07 11:00 PM
Čini mi se da niko nije pisao sa takvom jednostavnoscu, lakocom i privrzenoscu o nama, nasoj sadasnjici i rustikalnom balkanskom identitetu kao sto je to cinio Momo... tako cisto i inteligentno, kroz osmijeh, sa znalacki izbalansiranom ljubavlju i patriotizmom, ljudski i umjetnicki, bez ikakve konfuzije.
Vjecno hvala velikanu naše knjizevnosti, pokoj dusi i laka crna zemljica!
+0 / -0
0
TROFAZNI-3
(Penzioner)
2010-03-11 08:29 PM
Sedeći jedne noći pokraj vatre u planini Viduši, po kojoj su zavijali vukovi, slušao sam jednog starca kako tvrdi da su Hercegovci, i kada su nepismeni, najnačitaniji među Srbima. Budući da su kupovni papirići (zvani ćati) retki i skupi, oni duvan zamataju u novine i istrgnute listove iz slučajno zalutalih knjiga. Sagorena, odštampana slova, u obliku dima ulaze im u pluća i u krvotok i talože im se u glavi. To su čitave biblioteke, kojih Hercegovci nisu ni svesni.
Momo Kapor
Looking for Unicorn Gifts?
Select a country:
Australia
Austria
Bosnia-Herzegovina
Canada
Croatia
European Union
France
Germany
Montenegro
Netherlands
Serbia
Sweden
Switzerland
United Kingdom
United States of America (USA)
English |
Latinica
|
Ћирилица
© Trend Builder Inc. and contributors. All rights reserved.
Terms of use
-
Privacy policy
-
Advertising
.